Objekty
v zrcadle
jsou blíž,
než se
zdají být

Martin Becker

Bianca Bellová

Pavel Brycz

Lucie Faulerová

Radek Fridrich

Jiří Janků

Jaromír Konečný

Robert Mikoláš

Iva Pekárková

Markéta Pilátová

Lída Rakušanová

Tomáš Ráliš

Jaroslav Rudiš

Tereza Semotamová

Marie Topolová

Kateřina Tučková

David Zábranský

odeon / česká centra

Objekty
v zrcadle
jsou blíž,
než se
zdají být

Copyright © Martin Becker, Bianca Bellová, Pavel Brycz, Lucie Faulerová, Radek Fridrich, Jiří Janků, Jaromír Konečný, Robert Mikoláš, Iva Pekárková, Markéta Pilátová, Lída Rakušanová, Tomáš Ráliš, Jaroslav Rudiš, Tereza Semotamová, Marie Topolová, Kateřina Tučková, David Zábranský, 2020

ISBN 978-80-207-2005-4 (Odeon)

ISBN 978-80-908044-1-8 (Česká centra)

Česká centra jsou kulturní institut, jehož posláním je rozvíjet kulturní vztahy mezi zeměmi a šířit dobré jméno České republiky ve světě. Slouží nám k tomu pětadvacet zahraničních zastoupení, rozesetých převážně v evropských metropolích – a ovšem i v New Yorku, Tokiu, Soulu a Tel Avivu, resp. v Jeruzalémě. Naším milým úkolem je samozřejmě i posilovat pozici české literatury ve světě.

Myšlenka tzv. „korona povídek“, jak jsme začali tomuto síťovému online projektu říkat, se zrodila v Českém centru Berlín. Cílem bylo získat originální autorský beletristický text pro prezentaci na webu a sociálních sítích, a to od českého autora, který má silný vztah k německému prostředí. Tento nápad převzali a dále rozvinuli ředitelky a ředitelé českých center v Izraeli, Japonsku, Německu, Rakousku, Rusku, Řecku a v USA. Texty vznikaly většinou v češtině a byly přeloženy v uvedených zemích do místních jazyků, v nichž byly také dále publikovány. (Výjimkou byli Martin Becker, Jaromír Konečný, Jaroslav Rudiš a Tereza Semotamová, kteří své příběhy napsali v německém jazyce.) Vznikl tak konvolut pozoruhodných povídek, které jsme s vynikajícím ohlasem uvedli v online prostředí shora uvedených zemí – a který díky nakladatelství Odeon dostává do ruky i český čtenář.

Přítomnost či stín přítomnosti pandemického covidu velmi intenzivně vstupuje do našich každodenních životů. Povídky obsažené v této antologii tak lze vnímat jako svědectví této mimořádné doby.

Děkuji všem autorům, partnerům i kolegům, kteří společně vytvořili toto pozoruhodné kolektivní dílo.

A čtenářům budiž přáno, aby v této knížce našli to, co tam hledají.

Ondřej Černý, 

generální ředitel Českých center

David Zábranský

O strachu a lásce v době pandemie

Chtěl jsem sekat dobrotu a napsat podle zadání povídku o pandemii Covid-19, ale nepůjde to. Slušelo by se ihned přispěchat s vysvětlením a hlavně s mea culpa (povídka je skvělý žánr a chyba je ve mně), ale i v tomhle ohledu zklamu. Není proč se omlouvat. Chyba je na straně povídky a já lituju dlouhých let, kdy jsem se trápil vlastní nedostatečností a vyčítal si, že na ten útvar prostě se svým vnitřním ustrojením nedosáhnu; že povídky neumím napsat a nemám dost silné nervy na jejich čtení. Přitom jsem si jenom odmítal připustit pravdu, že povídkaření je přihlouplá disciplína. Hobby. Nebo takový úkol z maturity v předmětu psaní, jehož zadání by znělo nějak jako „zjednodušte mi svět a udělejte tomu konec“. První část úkolu je hřích. Druhá je nemožná.

Milovníci povídek mi budou tvrdit, že schopný povídkář na malé ploše dokáže obsáhnout celek a dát mi na konci takovou katarzi, že padnu. Nebo namítnou, že i každý román nebo třeba opera musí jednou skončit, což je dobrá námitka, proti které bych se neubránil ani tak, že bych začal šeptem mluvit o možnosti vyznění do ztracena, čili o jakési kašírované nekonečnosti, neboť do ztracena nepochybně může vedle románů a oper vyznít i kterákoli umělecká bonsaj. Ve finále bych asi ve své obhajobě odmítnutí napsat povídku trval na tom, že povídka prostě z principu nemá zájem. Angažovaná povídka je podle měcontradictio in adjecto. Pokud mi na nějakém tématu záleží, píšu i při čištění zubů a po vydání textu čekám nařčení z grafomanie, které vnímám jako pochvalu a potvrzení, že jsem do díla dal všechno. Když někde zahlédnu haiku, další dva dny se mnou není kloudná řeč. Snad už je jasné, že nejsem z těch, kdo by přišli s nějakými pěti stránkami o koronakrizi:

„Tady jsem vytrhl něco málo z bloku a ze skutečnosti a tu máte! A tady je číslo účtu, kam mi za povídečku pošlete eura podle smlouvy. Díky a já si zas jdu lehnout k bazénu.“

Ani náhodou.

Pandemie zásadním způsobem zasáhla do mého života, a tudíž nutně i do psaní, když mi řekněme zúžila paletu vyjadřovacích prostředků.

Jsem jedináček, úzkost sama, a mám dvaaosmdesátiletou maminku. Před rokem se mi narodilo první dítě. Teď už se tomu těžko věří, ale situace tehdy na přelomu února a března, na úplném začátku epidemie, vypadala dramaticky. Sotva jsme oběhli povinné české humorné kolečko – o které se postarali především naši lyžaři, kteří vzkazovali z epidemií promořeného severu Itálie, že si užívají poloprázdné sjezdovky a slevy v penzionech –, mohli jsme opravdu dostat prostý strach. O sebe, ale hlavně o své rodiče, partnery, děti, případně sourozence.

Strach, dobře. Umění by nicméně mělo dokázat jít dál a nacházet něco znepokojivějšího. Péče o zdraví a dobrou náladu jsou úkoly pro politiku, která v principu trivializuje výjimečnost a nutí nás k tomu, abychom se do hrozivé propasti dívali jako do obyčejného hrnku s kafem. Umění by na druhé straně mělo ze známého a zřejmého dokázat udělat cizí. Umělec se nemůže spokojit s tím, že strach je strach; dobře vystižený strach v sobě většinou má i zárodek nebo zbytek bezstarostnosti. Je velký rozdíl mezi strachem odsouzence, jemuž právě oznámili termín výkonu trestu smrti, a strachem manažera, který si zrovna na Seznamu přečetl o řádění nové nemoci. Umění musí postihnout tyhle zásadní rozdíly. Musí klást nepříjemné otázky (nejdůležitější je zdraví – ale k čemu?) a mělo by zvládnout popsat komplexní lidský stav, kdy se na jedné straně třeba i bojíme, ale na druhé dál žijeme ve virtuální realitě, nebo v jiných případech v noční můře, jak jsme byli zvyklí už dávno před pandemií.

Vezměte si například, jakou roli během krize sehrála média a novináři. Novináři byli už dlouho před příchodem pandemie plní nenávisti, jejíž zdroj byl docela prostý: my a naše komentáře. Když říkám my a naše komentáře, myslím tím nás laiky a dobu, kdy si kvůli internetu každý druhý myslel, že je Napoleonem nebo novinářem a komentátorem. Slovo komentář mimochodem má vznešený původ. Fakt, že ho sociální sítě strhly do bahna, na tom nic nemění.

Nový koronavirus a jeho tažení Evropou byly příležitostí, kterou novináři hodlali chytit a nepustit. Konečně měli Zprávu. Vsadili všechno na jednu kartu a vylili nahromaděnou zlobu na své webové stránky. Zavřeli se ve svých redakcích jako piloti kamikadze v úzké kabině a namířili špici řítícího se letadla proti nenáviděné mase z Facebooku a Twitteru. Odstranili ze svých webů zbytečnou reklamu, aby si udělali prostor pro počitadla mrtvých a nakažených, která vložili na nejlepší místo přímo v záhlaví. Jejich texty podporovaly beznaděj; stát údajně selhával na všech frontách a na ulicích málem ležely mrtvoly. Vláda podle médií nedokázala zajistit ochranné prostředky pro zdravotníky. Mrtvých bylo už patnáct. Šestnáct. Média začala informovat s takovou silou, že se jim podařilo nastolit agendu i na sociálních sítích a na vládě.

Není to celá pravda a pandemie jistě nebyla pouhou mediální bublinou, ale do našeho vnímání krize je třeba započítat i tenhle mediální aspekt a spolu s ním případně korigovat i tvrzení o míře našeho strachu. Přece si pamatujeme, jak jsme tu dobu prožívali. Když se v prvních dnech na internetu začala šířit videa, na kterých nakažení Číňané padali v horečkách na zem jako mouchy, vnímali jsme je jako součást zábavního průmyslu. Nevěřili jsme, že virus dokáže opustit Čínu, kam podle nás patřil, neboť do Evropy se něco tak středověkého nehodilo. Seděli jsme před televizí a sledovali jsme, jak se bude vyvíjet ten pouze čínský problém. Spekulovali jsme, že videa, která nám připomněla The Blair Witch Project, jsou podvržená.

O kousek výše píšu, že nás pak rychle přešel humor, ale to bylo velké zjednodušení. Šlo vůbec v našem totálně zmedializovaném kontextu ještě něco brát doslova? Obávám se, že pro nás pandemie do určité míry zůstala na obrazovce, přesněji pod obrazovkou, ze které na lidi nikdy nic nevyskočilo; žádné Blair Witch monstrum a podobně. Žijeme s obrazovkami příliš dlouho na to, abychom je nevnímali jako pouhý nástroj rozptýlení. Změnily nám pohled na svět. Máme díky nim dojem, že skutečnost je oproti dění na obrazovce vždy o řád nudnější. Po každé zásadní zprávě o globálním oteplování na podzim zas vždycky přišla zima a deště, takže proč by z neznámého viru nakonec nemohla být obyčejná rýma.

Tenhle mediální filtr se mohl týkat dejme tomu mojí generace a hlavně těch ještě mladších. Vedle nás ale v zemi žijí i důchodci, které jsem měl na mysli, když jsem vedle života ve virtuální realitě zmínil i život v noční můře. Život důchodců se v karanténě zas tak moc nezměnil: byli doma. Dění na obrazovkách na rozdíl od svých dětí a vnoučat spíše věřili, ačkoli i jejich víra asi v posledních dekádách oslabovala. Nicméně věřili. Navíc byli od začátku krize s velkou pompou uváděni jako nejohroženější skupina, což by teoreticky jejich hrůzu mělo ještě posílit. Dalo by se říct, že to vlastně byl docela významný moment, když člověk v médiích po letech zas narazil na důchodce, ale nechci tu záležitost zlehčovat. Jde mi o důležité zjištění, bez něhož by podle mě ani žádná povídka o koronakrizi nebyla celá.

Maminka měla dost důvodů bát se (a dost dobromyslnosti na to, aby věřila médiím), ale k mému údivu se nebála. Nebavil jsem se s ní o tom, ale poznal jsem to hned při první návštěvě po vyhlášení nouzového stavu. Tu návštěvu u mámy jsem si nevybral. Šel jsem za ní, neboť jsem se podřídil schizofrennímu společenskému tlaku. Na jedné straně jsem měl k mámě ihned klusat s pomocí. Na straně druhé jsem se k ní jako potenciální přenašeč viru neměl skoro ani přiblížit. V duchu jsem si klepal na čelo. Nemohl jsem se zbavit dojmu, že jsme důchodce zneužili, když jsme je ze dne na den postavili do tak exponované pozice. Udělali jsme z nich sakrální objekty, které jsme měli uctívat a opečovávat, ale nedotýkat se jich a nedýchat na ně. Být na místě mojí mámy, měl bych strach jedině z toho, že se bude protahovat tohle nedorozumění.

Před pandemií jsme se o důchodce moc nezajímali. Neměli jsme o nich žádné zprávy. Hodně škody v tomhle směru všude na světě napáchal internet, ale v zemích s problematickým minulým režimem situaci komplikovala i tahle minulost. Důchodcům z postkomunistických zemí půlku života na kaši roztavil komunismus a druhá půlka ležela pod informační dálnicí. Neinformovali nás, čím žijí a na co myslí. Nevydávali o sobě žádné knížky nebo časopisy. Neměli webové stránky ani dobře čitelnou korporátní identitu. Co jsme s nimi měli dělat? Podle možností jsme je odložili buď do domovů důchodců, nebo jsme je nechali odložené v jejich bytech, kde pak byli jako v očistci, neživí a nemrtví, v pauze mezi zahájením a ukončením jakéhosi metafyzického dědického řízení. Vytírali v bytech podlahy, prováděli drobnou údržbu a ruku v ruce s časem zhodnocovali cenu nemovitosti. Takový tvor nepatřil do záře reflektorů; mámina kůže byla průhledná a všechno světlo šlo skrz.

Dívám se na tu otázku možná až moc sžíravě a podávám ji příliš literárně, ale zároveň říkám pravdu. Stejně tak je pravdivý můj hluboký cit, moje láska k mámě, která se postupně ze synovské lásky proměnila v lásku prostě lidskou, která už není adresovaná od potomka k předkovi – a tudíž ovlivněná vděkem –, nýbrž od člověka k člověku. Moje máma si ode mě i od společnosti zasloužila víc, což je to, k čemu jsem se chtěl dostat.

No a pak bych rád stovky stránek (nebo docela tichou vzpomínku, ale hlavně ne short story ) věnoval Řecku a dopadu, který bude mít krize tady. Říkám „tady“ a v podstatě nelžu, protože zrovna sedím na řeckém trajektu na trase mezi Pireem a Methanou. Není to sice doslova řecká půda, ale je to řecká loď a především je to řecké moře, což nemyslím v právním slova smyslu. Popravdě nevím, jestli se zrovna plavíme v mezinárodních, nebo řeckých vodách. Že tohle moře nějakým způsobem k Řecku patří, vím jistě.

Moje láska k Řecku a hlavně k řeckému hlavnímu městu trvá sotva pět let, ale jsem přesvědčený, že mi vydrží do smrti. Athény mě tehdy před pěti lety zasáhly jako žádné jiné místo; skočili jsme po sobě minutu po seznámení a od té doby jsme permanentně spolu, když buď souložíme, nebo si aspoň upřeně hledíme do očí, což dělám hlavně přes knížky. Prostě tam buď jsem, nebo si o tom čtu. Je to láska jako hrom. Řecká ekonomika je jediná ekonomika na světě, která mi není u zadku a které dokážu odpustit neoliberální sklony. Bylo by mi líto, kdyby v Athénách nebo okolí vyrostly nějaké další projekty, jak se dneska říká zničené krajině, ale mlčel bych. Řecko je jediná země, kde jsem ochoten připustit, že některé chyby jsou konstitutivní, nevyhnutelné a v nějakém hodně abstraktním smyslu snad až správné.

Pokud můžu soudit ze zdejších nálad, pandemie moc pozitivních změn nepřinese. Řecká vláda v ohromné nouzi vábí investory a slibuje jim, že už nebude hledět na ekologickou šetrnost. Bude to doba výjimek k horšímu, což se asi týká nejen Řecka, ale i spousty dalších států, které jsou tady koneckonců pro lidi, nikoli pro kytky nebo absurdně pro klima a pro vzduch, pro srandu králíkům. Jistý rozdíl mezi Řeckem a dalšími státy nicméně aspoň pro mě existuje: jenom díky Řecku budu pokračující proces podřezávání si vlastní větve vnímat jako něco lidského. Jenom díky Řecku v naší globální tragédii dokážu rozeznat osudovou vnitřní logiku.

Struktura řecké ekonomiky je až dojemně prostá: turisté a olivy. Turisté na prvním místě. V několika athénských čtvrtích se ještě loni trochu bojovalo proti Airbnb, ale celkově jsem udělal zkušenost, že Řekové turisty snášejí a povyšují se nad ně jen výjimečně. Kvůli koronakrizi o většinu turistů přišli. Letošní sezóna je odepsaná a bůhví, jak bude vypadat ta příští.

Kdybych o letošním athénském létu přece jenom začal psát povídku, nazval bych ji Fucking missing tourists. Z toho názvu by bylo poznat, že ji psal Čech, ale jak snad vyplývá ze zmínky o zdejším boji proti Airbnb, i mezi místními bych našel předobraz postavy, která by mohla uvažovat právě takhle včetně toho sprostého adjektiva. Dokonce vím úplně přesně, o kom bych psal.

Aris P. byl jedním z úplně prvních Řeků, které jsem blíž poznal. Pokud by takových lidí bylo víc, rozhodně by to nikomu neuškodilo, což je snad jasný popis a stejně jasný výraz mé úcty.

Aris je ekonom a kdysi býval anarchista, ale popravdě bych si netroufal určit, ve kterém z těchto oborů pokračuje a kterého nechal být. Pokud by mísil jedno s druhým, bylo by v tom hodně řeckého.

Aris vlastní podnik na tak dobré adrese, že na něj při své turistické cestě do Athén s velkou pravděpodobností narazíte. Vlastní juice bar na ulici, která je srovnatelná s naším Staroměstským náměstím. Prostě podnikatelský sen, bomba, terno. Homolkovi by si před Arisovým barem řekli: „Kurva, ten musí bejt ve vatě, tenhle majitel tohohle podniku tady, Ludvo, ty vole.“ S tou výhradou, že taková byla situace před pandemií, neboť od března Arisovi tržby klesly na deset procent, a dva měsíce měl dokonce zavřeno. Obecně ale dobrá adresa a terno.

Inu, zdání někdy klame a v Řecku možná o něco častěji než jinde. Aris je dobrák a idealista, čili špatný podnikatel. Dokonce se podnikatelem ani nesnaží být, tedy určitě ne na prvním místě. Myslí si, že má jiný úkol. Nechci tvrdit, že k různým formám krize přispívají jenom dobromyslní idealisté (vím, že ke krizi vede třeba i klientelismus a korupce), ale tady v Řecku řadu krizí určitě zapříčinili hlavně podobní dobráci.

Arisův podnik je družstvo, kooperativa. Formálně vzato není majitelem, ale nese za chod podniku všechnu odpovědnost. Jeho zaměstnanci popravdě nejsou zaměstnanci, nýbrž družstevníci a spolumajitelé. Aris jim určil plat ve stejné výši jako sobě a do jednoho to jsou lidé po výkonu trestu a s dalšími problémy, neboť právě takovým lidem chtěl Aris dát práci a šanci na lepší život. V mé povídce by trpěl depresí, která se po příchodu pandemie a souvisejících vládních opatření dost prohloubila. Cítí odpovědnost za jejich podnik a za osudy svých už tak dost zkoušených kolegů, ale zároveň prožívá krizi středního věku, která dává jasnější kontury jeho infantilnímu, idiotskému počínání.

Tohle všechno jsou na povídku příliš vážné věci.

Iva Pekárková

Hrozně milá holčička

„Ne, nedám jim vlasy! Řekněte jim, že jim vlasy nedám. Ne!“

Alena se chytila oběma rukama za hlavu a nabrala si vlasy do dlaní, jako by se je pokoušela schovat. Nepovedlo se jí to, pochopitelně, do dlaní se jí nevešly. Alena měla obrovské vlasy. Pevné, husté, dlouhé do pasu a černé jako havraní křídla.

Havraní křídla, tak tomu říkal její první kluk, a to ještě nebyly tak dlouhé, začala si je pěstovat až ve dvanácti, když přišla do děcáku. Jára jí napovídal spoustu hezkých věcí. A ona to nasávala jak houba. Když jí řekl, že má vlasy jako křídla, Alena uvěřila, že dokáže létat. Přimkla se k němu, všecko mu dovolila. Vůbec nevadilo, že to bolelo, že jí byla zima, že se jí do zad obtisklo spadlé listí a drobné kamínky, že se jí do křídel vlasů zapletly větvičky, které bylo těžké dostat ven. Jára jí řekl, že je nádherná, vůbec mu nevadí, že je cikánka, vždyť ani není moc tmavá. Má krásné hluboké oči jak z pohádky. Řekl, že by s ní chtěl chodit – „Jako doopravdy, víš?“ –, protože je ze všech holek nejlepší.

Pak podkopl stojan na motorce, řekl: „Hergot, ty brzdy jsou fakt v prdeli,“ nastartoval a odjel. V půlce bloku se otočil a zamával jí: „Tak čau!“

A už se nikdy nevrátil. Zabil se na motorce.

Alena památku na něj držela hluboko v sobě, zůstala v ní dlouho po tom, co si už neuměla vybavit, jaké to bylo, co tenkrát cítila. Tělo má krátkou paměť. A ona – všichni to říkali –, ona je příliš hezká na to, než aby držela svíci pro někoho, kdo se jejím životem jen prolnul, jen jednou si s ní užil a potom zmizel navěky. Vzpomínka na Jardu v ní zůstala i po tom, co si do sebe pustila další kluky. Pravda, bylo jich jen pár, žádný jí tak hezky nepochválil vlasy a ona vlastně ani nevěděla, jestli s nimi chce doopravdy chodit. Žádný už jí neřekl, že je ze všech holek nejlepší. Začali říkat jen, že „Alka je hrozně hodná holka, ta nezklame“. A ona rozprostírala po lavičkách a po loukách a po polštářích svoje havraní vlasy, ale nikdy už nevzlétla do oblohy. Byla hrozně hodná holka, která nezklame.

A teď jí ty její vlasy chtějí ustřihnout.

Spousta věcí je jinak. Alena je v docela jiné zemi. Bydlí tu už několik let, ale jejich řeč zatím vůbec neumí. Trochu rozumí, to ano, a o některých věcech se s lidmi domluví, ale to je asi tak všechno. Domluví se cizinecky, nemá ostatně kolem sebe mnoho lidí, kteří by mluvili správnou, spisovnou angličtinou, lidí, pro které by angličtina byla rodným jazykem. Těm nerozumí ani slovo.

Tahle ženská – taková prsatá, prdelatá blondýna, trochu vybledlá –, to byla nejspíš pravá Angličanka. Přivedla si tlumočnici, aby Aleně vysvětlila, co musí udělat. Čemu všemu se zase podřídit. A teď chce její vlasy.

„Jen jeden pramínek,“ vemlouvala se Češka. „A ustřihneme ho vzadu na hlavě, kde to nebude vidět. Jedině tak sociálce můžete dokázat, že jste opravdu nebrala drogy.“

Alena si i v Anglii získala pověst hrozně hodné holky. Domluvila se, protože se chtěla domluvit. Souhlasila prakticky s čímkoli, protože jí to bylo jedno. Jenže to bylo ještě předtím, než měla Amberku.

Amberka byla plánovaná, teda v tom smyslu, že dítě mít museli. Bylo součástí plánu. Tak jí to říkala „Teta“, a dokonce to tak stálo ve smlouvě: Provdá se za Fatehbira Raviraje Singha, bude bydlet na stejné adrese, povede s ním běžný manželský život a bude s ním mít děti. Alena smlouvu podepsala a „Teta“ jí dala peníze. Pět fungl nových dvacetilibrových bankovek. Aleně to tenkrát přišlo jako docela dobrý kauf.

Ale hlavně jí to bylo jedno. Od doby, co Jára, její první kluk, před víc než čtyřmi lety nasedl na motorku s brzdama v prdeli a už ho nikdy neviděla, jí bylo jedno ledacos.

Nevěděla, co může čekat od soužití s Fatekem, viděla se s ním před svatbou jen třikrát (v tom prý ostatně dodržovali paňdžábskou tradici) a Aleně se nijak zvlášť nelíbil, ale taky ji neodpuzoval. Byl mladý, jen o pár let starší než ona, a vypadal předčasně zestárlý, měl kulaté bříško, prořídlé vousy s prvními šedinami, vlasy řídké a sčesané ke straně, jako by se pokoušel napodobovat bělochy dobře o generaci starší. Přitom byl tmavší než Alena a „Teta“ jí pověděla, že prý si pochvaluje Aleninu barvu, která v Indii značí vyšší kastu. Vlasy ani oči jí nepochválil. Když se pokusila zachytit jeho pohled, sklopil zrak a poposedl.

Nevěděla, co čekat, a tak by si vlastně neměla stěžovat, že všecko bylo jinak. Fakt je, že spoustu věcí vážně nechápala: Fatek bydlel v bytě své sestřenice a ta nevynechala jedinou příležitost, aby jí naznačila, že u nich Alena nemá co dělat. Ani ona, ani Fatek nebyli schopní nebo snad ochotní naučit se říkat A-le-na, a Nehar ji začala s úšklebkem oslovovat „Alí“. „Alí neumí umývat hrnce,“ opakovala jednoduchou angličtinou, aby jí rozuměla. „Alí je špinavá coura.“ „Alí do naší rodiny nepatří.“ „Alí dnes nesmí spát v pokoji.“

Trvalo jí dlouho, než pochopila, že ji touhle přezdívkou snížili na úroveň muslima a dávají tím najevo své pohrdání.

Už byla v sedmém měsíci, a ještě pořád musela spát na podlaze. Nehar se rozvalovala na posteli vedle Alenina manžela a komandovala ji: „Dones tohle, dones tamhleto, bože, cos mi to donesla, ty hloupá? Uvař čaj a dones nám ho, bože, copak neumíš uvařit čaj?“

A ano, bili ji, i když to nikdy nepřiznala. Řekla, že modřiny na zádech má od toho, jak se ve spaní převracela. Bylo jí jedno, že jí to doktor nevěří.

Když ji vyhnali z bytu, ať přespí na ulici – nikdy jen tak, pokaždé si to něčím zasloužila, špatně umyla hrnce, přidala do čaje příliš mnoho iláčí, divně se podívala na Nehar, když jí, s láskou starší sestry, trpělivě vysvětlovala, jak se hněte těsto na čepátí – bylo jí smutno, ale nespala v nepohodlí, začínalo léto a ta černoška z patra nad nimi jí přinesla deku a rozložila ji na beton v rohu u popelnic. Cípem deky ji přikryla.

Nikomu by o tom neřekla, styděla se, že všechno dělá špatně, ale druhý den měla schůzku u midwife, byla u toho tlumočnice, a když se jí zeptaly, jestli netrpí nespavostí, protože měla pod očima kruhy, rozbrečela se.

Tenkrát odešla od Fateka poprvé, takže u porodu nebyl. Sociálka jí našla místo k bydlení, Fatek měl zakázáno ji kontaktovat nebo se k ní vůbec přiblížit (soudce rozhodl, přestože ona to pořád popírala, že je obětí domácího násilí a že ji bije manžel), ale potom se k němu zas vrátila, takže holčičku pojmenovali Amber – Jantarka, takové univerzální jméno, které se hodí do Paňdžábu stejně jako do severního Londýna.

Ještě párkrát se ji pokusil vyhodit, ale tentokrát se mu to nepovedlo. Alena křičela, že bez malé nepůjde, a Fatek Amberku potřeboval. Bez Amberky mu na imigračním sňatek neuznají, ale když bude mít dítě, určitě se to podaří. Alena vždycky byla hodná holka, co se vším souhlasila, teprve mateřství z ní udělalo vlčici. Sousedi volali policii a Alena s Amberkou skončily v útulku. V útulku pro týrané ženy.