MUŽ V KARANTÉNĚ

Petr Vydra

Copyright © Petr Vydra, 2021

Illustrations © Michal Neradil, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7506-2

PŘEDMLUVA

Tuto knížku jsem nazval Muž v karanténě. Napsal jsem ji zčásti v karanténě, a co jsem v ní přímo nenapsal, to jsem během ní aspoň do knížky vybíral ze starších textů. Tudíž jsem neměl velký problém přijít na vhodné slovo, které bych vetknul do názvu. Pojem karanténa byl všude kolem mě, ba i já sám byl přímo v něm. Rozumím jím všechny ty lockdowny, uzávěry, několikeré uzavření klubů a divadel, škol – zkrátka karanténu chápu jako pojem širší, než je jen uzavření jednoho člověka, který musí být po určený počet dní doma, aby se do společnosti navrátil vyléčený a bez nebezpečí, že někoho nakazí. Mimochodem za karanténu tedy považuji i zavření okresů, protože pak je například náš okres v karanténě vůči ostatním okresům. To, že si my, kluboví komici, nepouštíme pusu na špacír na malých pódiích, je vlastně karanténa naší profese. To vše je zkrátka pro mě, který jsem jinak covidem – alespoň prozatím – neonemocněl, karanténa.

Název knížky se tedy celkem nabízel, stačilo se jen dívat kolem sebe. A jak v karanténě nevíte, co byste roupama dělali, tak člověk začne čistě z rozmaru vedle samotného titulu knížky pomýšlet i na nějaký podtitul. Ten pro knihu sice není nijak nezbytný, ale asi tušíte, že člověk, který je díky karanténě uvězněn mezi čtyřmi stěnami (hranicemi města či okresu a podobně), si nedostatek jiné zábavy vynahrazuje alespoň tím, že si vymýšlí nějaký text, kterým by ten hlavní název knihy doplnil.

Přestože tato knížka obsahuje i mnohá jiná dobrodružství, některá i méně spjatá s karanténou, a to s karanténou i v tom širším smyslu, rozhodl jsem se nakonec po zralé úvaze od podtitulu upustit. Bál jsem se, abych nedopadl jako Matěj Václav Štejer, neoficiální rekordman, který do titulu jedné své knihy vetknul těžko uvěřitelných i stravitelných 95 slov. Ostatně čtenáři sami dali najevo, že takto dlouhým názvům neholdují, když Štejerově knize vymysleli alternativní pojmenování – Žáček.

Raději jsem se tedy nakonec inspiroval u jiných kolegů od pera, třeba u takového Dostojevského, který si zcela vystačil se svými Běsy a neměl potřebu ani čas lámat si hlavu s nějakým podtitulem. Těžko říct, proč nejen žádný podtitul nevymyslel, ale u titulu samého se dokonce zmohl jen na jediné slovo. Proč si s tím trochu nepohrál? Co ho tak zaměstnávalo? Běsi?

Také Čapek měl asi napilno, když nazval svoji hru prostě jenom Matka. Byla to ostatně hra burcující, která potřebovala být hrána ve své době. Autor nechtěl riskovat prodlení zaviněné vyjmenováváním dalších rodinných vazeb hlavní hrdinky v titulu své hry, třebaže byla také manželkou a možná i sestrou a tetou.

Čechov ostatně v titulu své hry Tři sestry nemá ani potřebu ony vyjmenovávat, nehledě na to, že v názvu zcela opomíjí jejich bratra. V průběhu dramatu samotného ostatně částečně pochopíme proč.

Když už jsme u tohoto autora, tak jiná z jeho her nese název Ivanov. Z toho je vidět, že se autor takového rázu nikdy nemohl stát státním úředníkem, protože napsat někomu do občanského průkazu pouze Ivanov je prostě málo a do očí to bije o to více v zemi, kde má každý tři jména, vedle křestního a příjmení ještě také jedno po otci.

Dlouhé názvy děl jsou zkrátka takový mor, což dobře věděl Albert Camus, který svůj román nazval právě a jenom takto. Také Umberto Eco se snažil co nejvíce šetřit slovy při vymýšlení názvu své knihy Jméno růže. Naznačuje sice, že růže, o niž půjde, nějaké jméno má, nechce ale plýtvat slovy – nebo možná jen jedním – na to, aby prozradil, o jaké jméno jde.

A tak jsem se rozhodl i já být v názvu co nejminimalističtější. Že jsem muž, je asi to nejzákladnější, k čemu se můžu přiznat. A jako téma, okolnosti i jako časové určení zafungovalo další slovo: karanténa. Zbývalo tedy už jen tato dvě slova uvést do nějakého vzájemného vztahu, nejlépe nějakou předložkou. Výběr té vhodné nebyl tak složitý, jelikož jich v češtině není až tolik. Nakonec jsem zvolil „v“, takže se ten muž někde ocitl, a sice v té karanténě. A že tam věru měl co pozorovat.

Zdánlivě sice nebylo co dělat, ale už ta jinakost tohoto stavu přinesla podstatnou změnu. Zároveň s uzavřením se doma vzniklo najednou spousta volného času, který člověk předtím neměl, a zákonitě začal přemýšlet o tom, k čemu ho využije. Ta spousta času se jevila o to nekonečnější, že člověk většinou nevěděl, kdy ty různé lockdowny skončí. Pokud to přeci jen věděl, protože mu to z vyšších míst bylo slíbeno, byl stejně většinou nakonec zklamán, neboť vyřčené termíny konce různých uzávěr a omezení zpravidla neplatily. A tak jsme si zvykli nedoufat a nespekulovat, a tedy volky nevolky přijmout jako fakt, že takhle už to tak nějak bude napořád… Tedy na nepředpověditelně dlouho, ale to člověk zkrátka začne brát psychologicky jako už nafurt. A tento stav uzavření se na neurčito dělá divy s potřebou tvořivosti.

Co všechno jsme totiž schopni udělat a jakou míru úsilí jsme ochotni i my líní vynaložit na to, abychom se v karanténě nenudili. A co pouze úsilí…, jakému nepohodlí a diskomfortu se osoba jinak soudná a spořádaná klidně vystaví, když začne hrozit, že jí jinak z izolace hrábne. Pak se takový jedinec preventivně léčí tím, že se sice chová, jako když už mu šiblo, ale dělá to vědomě, aby mu nešiblo doopravdy. Je to něco jako vakcinace u chorob těla. Člověk zkrátka udělá nějakou bláznivinu, čímž hlubokou potřebu zešílet odněkud ze svého podvědomí, abych tak řekl, vyvětrá.

Takhle jsem například viděl video se staršími manžely, kteří si v době karantény na svém balkonku udělali následující výzvu. Dali si před sebe na stůl mísy s moukou a opatřili se rovněž různými dochucovadly, často skupenství tekutého, aby si svoji zábavu mohli posléze i trochu okořenit, a to doslova, neboť před sebou měli i sáčky s pepřem, kari a provensálskými bylinkami. Pak nechali osud, aby promluvil prostřednictvím hry: kámen, nůžky, papír. Kdo prohrál, ten musel svůj obličej zanořit do mísy před sebou. S každým dalším kolem této roztomilé hry se do mouky něco přidalo, tu se něco dosypávalo, tu nalilo či nakydalo. Postupně tak na tvářích účastníků vznikala dosti hororová maska, jejíž účinek byl pro oba hráče této hry a zároveň jediné očité svědky právě opačný, protože se jeden druhému hurónsky smáli.

Řeknu vám, že kdyby tuto hru začaly doma hrát naše dcery, tak jim s manželkou v tu chvíli napaříme domácí vězení. Vlastně ne, to jim napařilo už ministerstvo zdravotnictví, protože ve chvíli, co píši tyto řádky, jsou zrovna školy všech stupňů zavřené. Uložili bychom jim jiný trest. Něco bychom jim zakázali, a to, jak v rozčilení občas říkáme, nafurt.

Toto nafurt po opadnutí prvotního rodičovského afektu bývá posléze zmírněno na do odvolání. Již ve chvíli, kdy padne tohle do odvolání, je ale jasné, že zítra už zákaz přestane platit. To je tak, když rodič s nějakou restrikcí přijde ve stavu prudkého hnutí mysli. Proto je dobré mít trest a hlavně délku jeho trvání rozmyšlené v klidu a preventivně, čistě pro případ, kdyby ze strany dítěte někdy v budoucnu došlo na nějaké provinění. A nebojte se, že by nepřišlo. Přijde. A ne právě v nějakém vzdáleném budoucnu. Daleko spíš třeba hned v příští hodině. Na tu chvíli je dobré být připraven a vynést jeden z verdiktů, kterých si rodič v duchu musí vymyslet dostatečnou zásobu v různých kategoriích podle míry provinění dítěte.

Pro názornost si vypůjčím svrchu uvedenou situaci, kterou jsme viděli na tom videu. Kdyby naše děti po vzoru té starší manželské dvojice na našem balkoně rozprasily mouku, hořčici, kečup, cukr, sůl a to nejen po stole, ale i po svých obličejích, a zamazaly by si tím vším i mikiny, pak by náš rozsudek patrně zněl: „Máte zakázanej YouTube do příští neděle.“

V odůvodnění rozsudku by pak bylo mimo jiné řečeno: „Aspoň nebudete koukat na ty debilní influencery, od kterejch pak odkoukáváte takovýhle dementní čelendže.“

Omlouvám se čtenáři za použití anglických slov. V citovaném souvětí by však být musela, aby nám naše děti vůbec rozuměly.

Tak právě takováto alotria dělají nikoli děti, ale dospělí, pokud se na dlouhou dobu ocitnou v karanténě. Ostatně my jsme tohle video se staršími manželi matlajícími se moukou nejspíš viděli právě na zmíněném YouTube, a to ve společnosti našich dětí, s nimiž jsme se mu taky zasmáli. Smích nás rodičů byl nejprve bezstarostný stejně jako u dětí, ale vzápětí poněkud otřesený, takže jeden z nás dvou posléze prohlásil: „Ale ne, abyste to zkoušely vy dvě!“

Je toho víc, co lidé v karanténě, kterou byl rok 2020 charakteristický, dělali a oč se často zároveň podělili na internetu. Někdo v tom zkrátka byl ten aktivní a my ostatní jsme byli aspoň konzumenty a různými vylomeninami jsme se bavili jako diváci. Jedni i druzí jsme tím zaháněli nudu. Myslím, že přímo ikonickým obrázkem, přesněji řečeno záběrem, byla ponožka, kterou si na ruku navlékl jistý Ital. Ponožka na ruce – už to zní slibně. Opatřil ji dvěma očičkama. Vzniklo tak roztomilé strašidýlko. Celá scéna, v níž hrálo hlavní roli, se odehrávala na balkoně. Díky probuzenému loutkářskému umění svého majitele začala ponožka požírat auta pomalu popojíždějící pod balkonem. Díky tomuhle jednoduchému triku, spoléhajícímu se na pouhou perspektivu, kdy auta v dálce se nám jeví být menšími, se roztomilé strašidýlko stalo monstrem, které mohlo směle konkurovat i takové Godzille.

Takže takhle a jinak se zabavovali lidé, jimž do života zasáhla pandemie čínského viru, kterým byl tak zásadně ovlivněn rok 2020. A vlastně nejen ten, protože lidstvo bojuje dál. Nejen s virem samým, což je především na vědcích a zdravotnících, ale i s nudou a pocitem osamění, které na nás mohly dolehnout zvlášť silně právě v úplné karanténě. Já jsem nudu zaháněl vytvářením téhle knížky a nezbývá mi než popřát vám, ať její čtení zažene nudu, která by vám případně mohla hrozit.

MUŽ V KARANTÉNĚ

ŽIVOT VE STÍNU KORONAVIRU

Musím říct, že jsme doma celkem disciplinovaní a taky dost konzervativní, takže když stát v čase nouze způsobené koronavirem něco nařídí, my to respektujeme. Rozhodně nejsme žádní popírači koronavíry, ba naopak ji celkem uznáváme. Proto jsme poslušni všech příkazů a hlavně zákazů, které koronavíra přináší. Například už víme z vlastní zkušenosti, co se myslí, když se řekne, že má někdo za ušima. My máme za ušima všichni. A to gumičky od roušek, které nám vyrobila sousedka. Kdo totiž při odchodu z domu nemá za ušima gumičky, ten nemá za ušima vůbec.

Svěží jarní vzduch, kterého jsme se konečně dočkali, dýcháme jaksi zprostředkovaně, přes látku našich roušek. Jestliže se někdo krade ven pod rouškou tmy, my chodíme ven pouze přes den a pod rouškou bavlněnou, kterou máme přes nos a jež nám končí pod bradou. Já mám poněkud odstáté uši, protože mám gumičky trochu natěsno, takže se nevzhledností boltců vracím někam do školních let. Zato mě málokdo pozná, protože mi není vidět větší část obličeje, čímž se to trochu kompenzuje.

Ovšem mám-li se podívat na opatření spojená s covidem-19 od počátku, tak před tím, než jsme si nechali ušít roušky, jsme chodili ven také. Ale s nedůvěrou ve spoluobčany. Teď už vím, co to znamená, když se někdo někomu vyhýbá velikým obloukem. Vyhýbal se tak každý každému. Napohled to vypadalo, jako když mezi příslušníky malého národa uprostřed Evropy zavládl nesvár. Bylo to však úplně obráceně. Tohle vyhýbání se bylo totiž naopak projevem sounáležitosti. Čím jsme si byli fyzicky dál, tím jsme si byli bližší. Pokud kvůli nám někdo přešel na druhý chodník, brali jsme to tentokrát jako projev ohleduplnosti a děkovali jsme dotyčnému mlčenlivým pokývnutím hlavou a pocítili jsme mezi sebou něco téměř spikleneckého.

Netuším, jaké to bylo touže dobou ve viru velkoměsta. Ale my na venkově jsme se s virem začali vyrovnávat pravidelnými schůzemi na návsi. Samozřejmě pokud si někdo na našem mítinku vzal slovo, ostatní si od něj drželi podstatný odstup. Pochopitelně si vyměňujeme názory i v časech mnohem příznivějších, ale teď to vypadalo, jako když jsme o tom, co řekneme, daleko víc přesvědčeni. Začali jsme totiž na sebe hulákat, aby naše hlasy hravě překonaly doporučenou dvoumetrovou a radši i o dost větší vzdálenost.

Dříve, kdyby moji poznámku někdo korunoval kýchnutím, tak by to byl vítaný pověrečný důkaz o tom, že mám pravdu, což by někdo také okamžitě ohlásil. Dneska, když někdo kýchne, tak je spíš ohlášen on sám, anebo jde do sebe, což dá fyzicky najevo tím, že jde domů.

Ačkoli bydlíme u lesa, tak je nám taky podezřelý každý smrk. Tedy ten, který se ozve z něčího nosu. Stačí ostatně přiznat pouhou únavu a pošlou vás do karantény, ani nesmrknete. Sípavý dech také znamená, že okamžitě posypete do izolace.

Nu ale teď máme ty roušky a působí to nejen zdravotně, ale i esteticky dobře. Často jsou totiž po domácnostech šity z různě vzorovaných materiálů, a tak se stávají kroji naší doby, odlišují se dům od domu či ves od vsi.

Jako se říká o instinktu pro rozličné záležitosti, že máme na něco nos, tak teď zase naopak máme něco na nose. A to roušku, která se tak stává takovým společným znakem, symbolem sounáležitosti a společně sdílené víry, že to zvládneme. Tohle pomyšlení je pro mě tak opojné, až bych se skoro nebál říct, že se dostávám do rouše.

Až dosud jsem mluvil o tom, jaké to je v čase koronaviru venku. Ještě jsem nezmínil, jak to prožíváme v domácnosti. Od začátku, kdy se přestalo vystupovat se stand-upem a omezilo se úřadování, což jsou činnosti, jež se týkají právě nás doma, nás s manželkou napadlo, že to je najednou jako na silvestra a ve volných dnech před koncem roku. Rozložíme gauč a pustíme si televizi, napadlo nás tedy zákonitě. Čili jsme propadli i příslušné nákupní hysterii. Nakoupili jsme veky na chlebíčky, saláty, chipsy, cukrovinky, oříšky nejrůznějších druhů a leccos dalšího a pustili jsme se do toho. Teď se jen bojíme, jak bychom si všechno zkomplikovali, kdyby nás v dnešní době museli odvézt do nemocnice se žaludečním katarem. To by byla tedy dost nevítaná katarze příběhu našeho boje s koronavirem.

BŮH NÁM ZPÍVÁ Z NEBE

Je spousta věcí, životních drobností, které pro nás byly kdysi samozřejmostí a nyní, s koronavirovou karanténou, se vrátily.

Tak například v dětství jsme jako teď byli neustále s někým z rodiny. Zvláště my, kteří zastáváme povolání, jež se vykonávají na veřejných místech a za přítomnosti mnoha účastníků, nyní zažíváme přímo renesanci rodinného života. Tím spíše, máme-li děti, které jsou pochopitelně také neustále doma. Ono, když hlídáte někoho malého, tak on zároveň hlídá vás. Střeží vás toho, abyste neustále nelelkovali na sociálních sítích, protože se mu musíte věnovat. Uchrání vás svodu alkoholu, neboť v přítomnosti ratolesti by vám nezřízeně pít bylo blbé. Dávali byste jí tím špatný příklad do života. A i kdybyste přeci jen začali za bílého dne otevírat jednu lahev s alkoholickým nápojem za druhou, čekal by vás poté hned dvojí bolehlav: ten fyzický, který zná každý flamendr, ale i jaksi mravní, protože co byste to byli pro své děti za vzor. Já osobně jsem navíc konzument alkoholu pouze společenský, takže potřebuju k pití příležitost – a tu nyní nemám. Takže i tou abstinencí se vracím do dětství. Jsem tedy ve výsledku hodně doma, neustále s někým a nepiju alkohol.

Pravda je, že už občas dostanu seznam, co mám nakoupit, a vyrazím doplnit zásoby. Takže jsem se mentálně sice dostal do dětství, ale zároveň v rámci tohoto návratu rostu a získávám nové kompetence.

V pekárně, kam se vydávám, ne všechno, co chci, pokaždé mají, nebo to aspoň nemají v hodinu, kdy se tam dostanu, a tak donesu většinou nákup, který ne zcela odpovídá seznamu. Maminka mě tedy trochu pokárá… tedy pardon, manželka, abych z toho návratu do dětství úplně neblbnul. Co se týče praktických věcí, nemám tak docela vyřídilku. K dojmu nespolehlivosti pak přispívá i to, že si nepamatuju docela přesně každou jednu položku, u které mi prodavačka řekla, že už ji nemají. Prostě to beru tak, že vše, co měli a co bylo zároveň na mém seznamu, mi v požadovaném množství také prodali. Nemusím si přece pamatovat, jak přesně rozhovor s prodavačkou probíhal. Takže když manželka ode mě přebírá nákup, poněkud nevěrohodně lovím v paměti a pak přicházím s právě řečeným argumentem: „Kdyby to tam měli, tak to přece přinesu.“

„A ty si nepamatuješ, že ti ta prodavačka říkala, že podmáslový chleba nemají?“ vece manželka.

Tedy s vekou slovo „vece“ nemá nic společného, jde přece o podmáslový chleba, jak jsme zmínili. „Vece“ zde nepředstavuje podstatné jméno veka ve třetím pádu, nýbrž je to sloveso, které možná znáte ze starší literatury. Někdo něco vece… ne bílému pečivu, ale ve smyslu – praví.

Ne, neptejte se mě, jestli praví ve smyslu opaku levých, to bychom se do toho zamotali a nevěděli bychom za chvíli už ani, kde je pravá a kde levá.

Pokračujme tedy raději v mém dialogu s manželkou.

Já odpovím: „No tak kdyby to tam měli, tak to mám přece v tašce.“

„A opravdu jsi v pekárně přečet ten seznam celej, řádek po řádku?“

„Jo, jasně. To si aspoň pamatuju přesně, všechno jsem to tam přečet.“

„Tak to tam asi už neměli v půl desátý. Příště tam vyrazíš dřív,“ osvobodí mě nakonec sama manželka tím, že našla logický důvod, proč jsem nedonesl všechno.

Musím říct, že už se těším, až mě, co se týče nákupů, mentálně dorostou, a tedy i nahradí naše dcery. Myslím, že už to nebude dlouho trvat. První chodí do druhé třídy, druhá je předškolačka, takže za takové čtyři roky jim rád předám pomyslné nákupní žezlo.

Ještě jeden návrat ke kořenům karanténa přinesla. A to znovuoživení instituce místního rozhlasu. Ani jsme nevěděli, že ho máme. Ampliony na sloupech elektrického vedení jsme přehlíželi, protože se po dobu našeho dospělého života nijak nepřipomínaly. Totiž nepřipomínal se nikdo jejich prostřednictvím. Teď se ampliony obecního rozhlasu po letech znovu ozvaly. A aby na sebe nejen upoutaly pozornost, nýbrž nás i příjemně naladily, ozvaly se hlasem Karla Gotta. Hlas Karla Gotta zní z amplionů sice poněkud plechově, ale tím se nenecháme zmást. Ač zní plechově, je to jednoznačně hlas někoho, kdo má zlato v hrdle. Vždyť vyhrál spoustu zlatých slavíků a ještě se mu přezdívalo Zlatý hlas z Prahy.

„Co to je?“ zeptala se starší dcera. Není to tak dávno, co nás Mistr opustil. Děti – tuším, že zejména holčičky, které jsou asi citlivější – jeho odchod a následnou celospolečenskou pietu dost prožívaly. Pouštěli jsme si jeho písně a sledovali ve zprávách, jak mu lidé po celé republice zapalují svíčky.

„To nám přímo z nebe zpívá Karel Gott,“ odpověděl jsem dceři. Ono je to stylové, když si uvědomíte, že Gott je německé slovo, které překládáme jako Bůh. To, že nám Bůh v nesnadných dobách zpívá z nebe, je pro nás dospělé poetická představa.

Ovšem dítě, aspoň to naše, které je sice chytré, ale impulzivní, takže dřív mluví, než myslí, vyhrklo: „Opravdu? Karel Gott nám zpívá z nebe?“

Myslím, že tahle její reakce mi prodloužila kompetenci chodit na nákup o několik dalších let k těm předpokládaným čtyřem.

JAK JSEM (NE)MĚL COVID

Vždycky když začnu vyprávět o karanténě v době koronaviru, tak i když událostí přibývá a jedna navazuje na druhou, přesto mám potřebu začít pokaždé od začátku. Tak neobvyklá událost je pro mě tahle celosvětová čínská chřipka. V naší generaci totiž asi není nikoho, kdo by se setkal s někým, kdo zažil ještě španělskou chřipku před více než sto lety. A tak jsme do toho spadli nejen bez vlastní předchozí zkušenosti, ale dokonce jsme ani nepotkali nikoho, kdo by se mohl podělit o tu svoji. Co se tedy týče světové pandemie, stanuli jsme v roce nula a prožíváme něco… nu, jak se říká, něco neslýchaného, což v tomto případě platí doslova.

A teď splním ten drobný slib, že to zase jednou vezmu od začátku a opět z trochu jiného pohledu. Nejprve mi koronavir připadal jako něco vzdáleného, co znám jako většinu katastrof a neblahých přírodních dějů jen z televizních zpráv, a tedy vím o tom na velkou dálku. Pak se objevili první nakažení u nás a jejich počet začal stoupat. Vzápětí přišla karanténa. Manželka odjela do svého nesvobodného povolání a já zůstal na základě svého svobodného doma. Měl jsem tedy dost času se pozorovat, jestli nemám nějaké příznaky covidu-19. Jaké blaho pro hypochondra. Měl jsem je pochopitelně všechny. A když už jsem nějaký dost prozkoumal a prožil jeho přítomnost, už jsem lačně čekal na další zprávu o tom, co ještě koronavirus s člověkem dělá.