Hana Hřebejková

Ať žijí padesátnice

Copyright © Hana Hřebejková, 2020

All rights reserved

978-80-242-6921-4

AŤ ŽIJÍ PADESÁTNICE

Vlasy mala sivé, nohy mala krivé, zuba ani jedneho. Tuhle píseň jsme kdysi při kytaře zpívali u táboráku a takhle nějak vypadala má dětská představa padesátileté ženy.

S postupujícím věkem se i moje hranice mládí a stáří posunovala a ejhle, už jsem byla na prahu padesátky já a kupodivu, cítila jsem se mladá. A trochu zaskočená. Před zrcadlem i mimo něj jsem se sama sebe ptala: „Jsem to opravdu já? Mně je opravdu padesát, to přece nemůže být pravda! Já to nechci!“ Mám spoustu energie, cítím se dobře, tváře mám hladké. Taky jsem moc nezmoudřela, jak se o lidech v pokročilém věku praví. Pan Horníček to vystihl přesně: „Se stářím přichází moudrost, ale někdy přichází stáří samo!“

Padesátiny jsou v životě člověka, muže i ženy, takový mezník. Kdyby to tak šlo rozdělit je na polovinu, sním si, a z jedné padesátky by rázem svět zkrásněl a zbohatl o dvě půvabné pětadvacítky. Hm, nejde to, a ještě k tomu všemu se najdou i takoví gratulanti typu mého souseda Mirka, který si dost neomaleně rýpl: „Všechno nejlepší ti ještě přeju, ale po padesátce tě stejně už nic významnějšího nečeká, jedině smrt!“

Opustím filozofické úvahy a vrhnu se na praktičtější stránku věci. Takhle jsem se vyzbrojila na oslavu padesátin já.

Začnu účesem. Vlasy, ty nejsou můj problém. Od šestnácti let si je systematicky ničím barvami, trvalými, melíry, vysoušením horkým vzduchem, lakováním a stále odolávají. Jen těch barev, co už okusily – mahagon, blond, byly černé, červené i fialové.

Seděla jsem u kadeřnice Věry a ta se mě ptá: „Tak jakou barvu dnes zvolíme?“

„Nevím, namíchej mi zase zrzavou,“ říkám zadumaně a čučím do zrcadla na své blond vlasy, které nosím už přes rok.

Vtom zvoní mobil a můj manžel mi hlásí pár neodkladných informací. Nevím, co mě to napadlo, a říkám: „Poslyš, jsem teď u holiče, jakou barvu si mám nechat dát?“

„No, určitě ne zrzavou!“

„Zrzavou ne,“ volám zděšeně, protože kadeřnice a kamarádka v jednom už takovou míchá. „A jakou tedy?“ pokračuju překvapeně.

„No, nějakou tmavou.“

„Jakou tmavou?“ ptám se podrážděně. „Myslíš tmavší blond, nebo co?“

„Ne blond, myslím tmavou, a co se mě vůbec ptáš, když nemám na výběr. Řekl jsem žádnou zrzavou ani blond, prostě tmavou a čau!“ Zavěsil.

Doma mi dovyprávěl, co se dělo v jeho práci, když položil telefon. Sekretářka i přes výrazný make-up celá zčervenala a zírala na něj s otevřenou pusou.

„Pane vedoucí, objednával jste si snad společnost na večer?“

„Proč myslíte?“ divil se můj muž.

„No, já jsem asi nechtěně vyslechla váš rozhovor s erotickým salonem. Zrzavou ne, blond taky ne, nějakou tmavou, co se mě ptáš, když nemám na výběr? Ubezpečuju vás svou loajalitou, ode mě se nikdo nic nedozví, to je vaše soukromá věc a promiňte!“ Sekretářka vycouvala z kanceláře.

Nevím, jestli jí muž její mylnou domněnku nějak rozmlouval, ale jak ho znám, užíval si spíš toho, že byl pro ni ještě zajímavější.

Moje vlasy nakonec zůstaly blond, červené melíry moc nechytly. Přesto manžel velmi protestoval, a tak jsem mu řekla, že je to teď moderní.

Druhý den přišel z práce, hodil tašku do kouta, dal si ruce v bok a začal: „Dnes jsem se celý den koukal po ženských. Ani jedna neměla vlasy jako ty!“

To mi připomnělo jednu z mých předchozích návštěv Věry. To jsem se zrovna vydala na trvalou. Celý život souhlasím s názorem, že vlasy jsou ozdobou a korunou ženy, také na ně dost spoléhám. Experimentuju ráda a bavila jsem Věru při práci tím, že jsem jí vyprávěla své sny. „Víš, viděla jsem jednu ženu, která měla tmavé vlasy a konečky červené, tak to bych také jednou chtěla, to mi musíš také jednou udělat.“

Po trvalé Věra usoudila, že má původní barva hodně zesvětlila a že mi udělá přeliv na oživení. Pořád jsem něco mlela, nějaké veselé historky o tříleté vnučce a Věra mi něco naplácala na hlavu, bez jediné otázky, prostě se mnou barvu vůbec nekonzultovala. Někdy byla má barva od ní sice zvláštní, ale vcelku jsem byla vždy spokojená. Až na výjimky. Tentokrát byly výsledkem vlasy tak ostře fialové, že jsem to snad ještě nikdy neviděla. Zkoprněla jsem a s úžasem jsem na sebe zírala do zrcadla a byla jsem tak otřesená, že jsem vůbec nereagovala, když mi Věra začala vlasy vylepšovat řasenkou a vytvářet na ofině červené konečky, prý chce jen splnit mé přání.

Zářila jsem tak moc, že jsem budila pozornost na ulici, v obchodě, všude. Lidé se za mnou otáčeli, strkali do sebe. Puberťáci na mě pokřikovali: „Čau, dobrá barva!“ Pan Pštros, známý z obchodu, mě tahal za vlasy a chtěl mi tu příšernou paruku strhnout a rezignoval se slovy: „Nejde to dolů, ten fialovej hnus!“ Po příchodu domů se můj manžel ušklíbl a řekl: „Vidíš, vidíš, už ani ta kadeřnice tě nemá ráda.“ Můj otec zařval leknutím a úžasem, když mě uviděl, a velmi překvapeně se obrátil na mého muže: „Proboha, ty máš novou ženu!“ Manžel si jen otráveně povzdechl: „Kdepak, to je ta stará, akorát má blbou hlavu!“

Ráno po Věrčině zásahu jsem se vydala s vnučkou a psem Baronem na procházku. Za hodinu zčista jasna začaly padat kroupy a hrozně se rozpršelo. Chvíli jsme čekali ve vchodě nějakého domu a pak nám to bylo už dlouhé, a tak jsme běželi deštěm. Najednou má vnučka vykulené oči a ukazuje mi na obličej: „Babičko, co stalo?“ Význam těchto slov jsem pochopila až při pohledu do zrcadla. Po obličeji se mi řinula rudá smíchaná s barvou z očí. Vypadala jsem jak indián, který se vypravil do boje a děsí nepřítele už jenom svým vymalovaným obličejem!

Účes bychom měli, tak teď oblečení. Mým celoživotním problémem je nadváha, ale věřte, že se i s nadváhou můžete cítit dobře, ne-li suprově. Stačí si jen zajít do nějakého lepšího obchodu a zjistíte, že vám vlastně všechno sluší. Aspoň podle prodavačky.

Úplně skvělá na vylepšení sebevědomí je paní prodavačka v italské módě v našem městě. Svěřila jsem se jí, že by se mi líbil na oslavu mých narozenin kostým. Prodavačka vykulila oči, rozpřáhla ruce a zvolala: „Vy a kostým, to přenechte starším, vy jste mladá, žádné předsudky, žádný kostým, ale šaty. Mám tu zrovna jedny, ušité jak na vás, ty tu na vás čekají.“

Prodavačky prochází určitě nějakým kurzem, to není možné, aby to měly od přírody. Člověk cítí, že to přehání, ale stejně si nechá lichotit a přemlouvat se, až nakonec podlehne. Po jejím úvodním monologu se mezi námi hned vytvořil příjemný až důvěrný vztah. A tak si člověk, tedy já, přinesl domů modré krajkové šaty.

„Když si tyhle šaty oblíkneš,“ ječel můj manžel, „nikam s tebou nepůjdu!“

„Když si sedneš, vyvalí se ti špeky tou krajkou ven,“ držel se za hlavu můj bratr.

Krajkové šaty jsem tedy zavrhla a rozhodla se pro svůj osvědčený černý kalhotový kostým, který mi před půl rokem ještě docela padl. Jenže když jsem si ho vyzkoušela teď, byl mi zase těsný!

Termín oslavy se blížil, a tak jsem začala s několika dietami – neúspěšně. Když už tu byl poslední týden a v kostýmku jsem pořád mohla jen stát, rozhodla jsem se pro koktejlovou dietu. Skutečně jsem zhubla za týden dvě kila. Troufla jsem si v kostýmku už i sednout. Úspěch to byl nicméně malý, tak jsem si usmyslela, že si kostýmek nechám jen na začátku, kdy hosté ještě okukují, a pak se převléknu. Připravila jsem si náhradní pohodlné oblečení do tašky, ale protože čert nikdy nespí, tašku jsem zapomněla doma. Musela jsem celou dobu zůstat ve svém černém kostýmku, tedy svěrací kazajce, která mně jen kazila náladu. Nebavila jsem se a nesmála tak, jak ostatní očekávali, i když se všichni kolem dokola snažili mě rozveselit. Víno, které jsem na rozveselení pila, mi akorát plnilo břicho a způsobovalo větší trápení. Strašně jsem se na oslavu těšila a teď jsem tam seděla jako v řetězech.

Došlo to tak daleko, že jsem si sundala podprsenku i košilku v naději, že si ulevím. Blůza mě neochvějně svírala dál, a navíc roztaženými poutky na hrudi mi prosvítalo nahé tělo. Chvílemi jsem proklínala sebe, svá objemná prsa, všechny faldy, které mi teď vadily, překážely a bolely. Byly to útrapy, které nikomu nepřeju. Ten zpropadený kostýmek nenávidím. Jediné, kde jsem se trochu cítila dobře, byl tanec, protože jak už jsem se zmínila, stát jsem v té kazajce mohla bez větších problémů.

Ó jé, ó jé… je toho o dost víc, na co bych si mohla já, čerstvá padesátnice, stěžovat.

Tak třeba: zapomínám. Zapomínám něco koupit, zapomínám jména herců, zpěváků, spolužáků. Občas zapomenu něco vyřídit, někam přijít. Zapomínám telefon, klíče v zámku, peněženku, vzít si léky. Když takhle zase někde něco popletu, dojde u nás k ostré výměně názorů. Uznávám svou chybu, ale přesto si stěžuju: „Proč jsi, proboha, na mě tak zlej?“ A můj spolubydlící jen mávne rukou: „A proč bych nebyl, vždyť je to úplně jedno, ty to stejně zapomeneš!“

Jednou při rodinné oslavě jsem chtěla vyprávět o filmu, který mě den před oslavou v televizi zaujal.

Maminka mého muže, která měla už přes osmdesát, se shodou okolností dívala taky, a to bylo moje štěstí. Mé vyprávění začalo. Byl to takový starý film od známého režiséra, ehm, ehm, babička dodala od Friče. Ano, ano, díky, přitakala jsem. Hrál tam ten, no, vždycky hrál policajty, ten, no… Marvan, dodala babička. Vděčně jsem se po ni ohlédla. A ještě ta, no, úplně mlaďounká byla, pak už hrála jen komediální role. A zase pauza. Babička mi dala ještě šanci, a když viděla, že si nevzpomenu, přispěchala se jménem Bohdalová. Všichni se rozesmáli a manžel to znovu komentoval: „Vy jste sehraná dvojka, teď už budete muset chodit pořád spolu! Krásně se doplňujete!“

Kromě paměti se od mojí maličkosti odvrátila i pozornost. Přesunula se na mé dcery. Zatímco náhodní známí, přátelé a vlastně i rodina chválí a hodnotí vzhled mých dcer, já stojím vedle a poslouchám. Sice mě těší pozitivní hodnocení holek, ale co já? Moje nové šaty, nový přeliv, nic už není zajímavé, no jo no, i s tím se musí čerstvá padesátnice smířit.

Se stářím se člověk holt musí naučit žít, radí ti zkušenější. A tak házím za hlavu všechny návaly a bolesti v kolenou, špatné nálady a nespavost a říkám svému tělu smířlivě: „Tak pojď, ještě to spolu zkusíme!“

ZPOVĚĎ BOUBELKY

Na Vánoce přijela Ramona s manželem Andreasem ke svým rodičům.

Žijí společně už pár let v Německu, a když po příjezdu vyloží náklad z auta, je toho vždy plná chodba. Už minule její otec naříkal: „Tady se bude jen odvážet, už nic přivážet, já to zakazuju.“ Tentokrát byla neposlušné dceři chodba už malá.

Andreas má tatínka Dána a matku Němku. Tatínek se brzy po narození syna vrátil zpět do Dánska a on žil s maminkou od narození v Německu. Světlana, matka Ramony, s ním mluví německy, ale když její školní němčina nestačí, Ramona ráda a hbitě překládá.

Světlana měla napečeno, naklizeno, nazdobeno, všechno se čistotou jen blýskalo, jen ona sama vypadala tak trochu zanedbaně. Její dcera si toho okamžitě všimla a taky jí to řekla: „Vypadáš děsně, víš to? Udělej se sebou něco!“

Světlana si umyla a vyfoukala vlasy, namalovala se, převlékla do jiných šatů, ale stejně se sebou nebyla spokojená. Vcházejíc do kuchyně, kde všichni seděli, říká: „Ramono, lepší už to asi nebude, já jsem už asi stará.“

Její manžel se ani neotočil, aby ohodnotil její zevnějšek, jen sykl pod vousy: „Asi stará, to je stejný, jako když ve dne řekneš‚ asi je den!“

Pozornost se obrátila k Andreasovi. Sundal si totiž tričko a ukázal zbrusu nové tetování na zádech, prostě se chtěl pochlubit, ale Ramona moc spokojená nebyla. Světlana chtěla Andrease podpořit a tetování pochválila a přidala, že ona, kdyby byla mladá a štíhlá, tak by si nechala potetovat třeba nohu, to by se jí moc líbilo. Andreas líčil, že je hrozné, když se dá někdo potetovat třeba ve dvaceti a po letech a spoustě nabraných kil se obrázek zvětší, všelijak zpitvoří a už si není vůbec podobný. Světlana se začala smát: „To znám, a nemusí jít zrovna o tetování. Mám takové moc příjemné elastické kalhotky, které se mnou, ehm, rostou. Po straně, na úplně nových kalhotkách, byl takový černý ježeček. A tvůj tatínek, Ramonko, mě nedávno požádal, abych už ty kalhotky s tím prasetem vyhodila!“

„No jo, jen si postěžuj,“ chechtá se její manžel, „ale že jsem ti už druhý rok zařídil, že na Vánoce nemusíš péct, o tom se nezmíníš!“ Světlana pokyvuje hlavou: „Ano, tatínek je hodný, vozí výborné vánoční cukroví z Prahy, z obchůdku Domácí pečivo, jako od maminky.“

V duchu si ale zase až tak jeho dobrotou jistá nebyla. Popravdě, Světlana nikdy nepeče, nejen na Vánoce, ale ani během roku. Její muž to nesnáší, a tak svoje cukrářské nápady musí realizovat jen v jeho nepřítomnosti.

Už se zamýšlela nad tím, proč to tak je. Vždyť okolí její výtvory jen chválí, a tak si sama pro sebe našla vysvětlení. Pro jejího muže je trouba něco posvátného, protože on v ní připravuje lahodné pokrmy, jako je například kachna, husa, krůta, kuře, vepřové a hovězí maso. Asi si představuje, že to je ta správná náplň trouby. Všechny ty sladké nesmysly, jak se o všech upečených dobrotách vyjadřoval, které on nemusí, podle jeho mínění troubu jen przní.

Ramona se zlobila: „Co to tu vyprávíte o kalhotkách, takový intimnosti před Andreasem, to si nechte! No, vlastně, čemu se divím, když moje máma vypráví mému manželovi do telefonu, že je úplně nahá!“

Všichni se zděsili a opovržlivě si Světlanu prohlíží. „Tak to není,“ brání se. „Letošní léto bylo horké, nesnesitelně horké. Ramona se mnou telefonovala, vtom musela něco vyřídit, tak podala telefon Andreasovi, ať si se mnou chvilku povídá. A tak mu říkám, že se v tom vedru nedá vydržet, že i náš jindy příjemně chladný byt je rozpálený a že i já už jsem skoro všechno oblečení odložila.“

Ramona se směje: „ No a já jsem už přicházela a Andreas velmi rozrušeně požadoval radu: ‚Tvoje máma mi říká, že je skoro nahá, co mám dělat?‘ Proto jsem mu vytrhla telefon a vyčítala ti, proč mu to vyprávíš. Nedostala jsem od tebe ale kloudnou odpověď, pořád ses jen řehtala, a tak jsem raději zavěsila.“

Ráno po snídani vyrazili Ramona, Světlana a Andreas procházkou do obchodu. Popošli jen pár bloků od domu a Andreas se chtěl vrátit zpět, že potřebuje na toaletu. Světlana ho pohotově nasměrovala do herny při cestě a s dcerou na něj počkaly venku. Vrátil se s roztrženou bundou. Řval a běsnil tak, jako kdyby měl rozpárané břicho. Nadával na blbý cappuccino, které mu Světlana po snídani nabídla, to kvůli němu se mu určitě chtělo. Nadával na blbý kliky u dveří toalety. Vypadalo to, že kromě něj jsou všichni vinni, že má roztrženou bundu. Herna s restaurací, naše město, Česká republika, Evropská unie, ale hlavně bývalý východní blok.

Po takovém výkladu obě ženy pochopily, aniž to řekly nahlas, že jsou také vinny. Navrhly Andreasovi, ať si dá přes díru v bundě šálu. On se ještě chvíli vztekal, že nikam jako trhan nepůjde. Pak udělal velkorysé gesto a svolil, že to s nimi ještě zkusí, ale běda, jestli se zase přihodí nějaká nepříjemnost!

Špatnou náladu se Světlana rozhodla vyléčit šejkrem, který mu v obchodě koupila jako bolestné. Povedlo se, ale ne na dlouho. V obchodě totiž neměli jeho oblíbené housky a čerstvé mléko došlo a Andreas se zase vztekal – typisch tschechisch (typicky české).

Večer šli Andreas a Ramona do vinárny se známými a Světlana se stále cítila vinna za český národ s blbými klikami, které roztrhly Andreasovu bundu. Ráno se odhodlala jednat a napravit reputaci klikám, národu i sobě.

V obchodě, kde prováděli opravy, se tvářila tak smutně a ztrápeně, že se rozhodli jí vyhovět ve zkráceném čase. Světlana hledala vhodnou záplatu, elegantní nášivku. Dvě vybrala a letěla s nimi domů. Zaklepala na dveře pokoje, kde spala návštěva, a žádala o verdikt, která nášivka se jim líbí víc.

Oba koukali z postele rozespalí a nevěřili, že je v deset hodin matka budí. Mají přece dovolenou! Vybraná nášivka se ale švadleně vůbec nelíbila. Rozhodla se odpárat kousek z podšívky bundy a tvrdila, že to je prý to ono. Jediná závada byla písmena T a CH na nášivce (Tchibo). Byla vidět. „Mám doma spoustu nášivek i orlici, něco přes to našiju,“ slibovala ta žena. Ještě týž den donutila Světlana manžela, aby s ní zajel do blízké vesnice, kde švadlena bydlela. Bunda byla opravená pěkně, ale písmena T a CH zůstala nezakrytá. Andreas byl spokojený, že bude moct bundu znovu nosit. Vypadala, jako by byla kožená, a moc mu slušela.