THE SHACK

Copyright © 2007 by William P. Young

This edition published by arrangement with Windblown Media,

New York, New York, USA. All rights reserved.

Translation © Šárka Kadlecová, 2009

Text písně v 1. kapitole: Larry Norman, „One Way“

© 1995 Solid Rock Productions, Inc.

Text písně v 10. kapitole: David Wilcox, „New World“

© 1994 Irving Music, Inc.

ISBN 978-80-242-8317-3

Tento příběh byl sepsán pro moje děti:

Chada – Ohleduplného mudrce

Nicholase – Citlivého objevitele

Andrewa – Laskavého utěšitele

Amy – Veselou rozumbradu

Alexandru (Lexi) – Zářivou sílu

Matthewa – Nádherný zázrak

A věnován v první řadě

Kim, mé milované, děkuji ti, žes mi zachránila život,

a v druhé řadě

„… všem nám ztroskotancům, kteří věříme,

že Láska vládne. Povstaňme a nechme ji zářit.“

PŘEDMLUVA

Vy byste se netvářili skepticky, kdyby vám někdo tvrdil, že strávil celý víkend s Bohem, a ještě k tomu v chatrči? A tohle byla fakt chatrč.

Macka znám něco přes dvacet let, od chvíle, kdy jsme se potkali u jednoho souseda, kterému jsme pomáhali balit do žoků seno pro pár jeho krav. Od té doby si sem tam, jak dnes říkají děti, spolu vyrazíme, dáme si kafe, já někdy hodně pálivý indický čaj se sójovým mlékem. Naše rozhovory nám přinášejí nesmírné potěšení, vždy okořeněné spoustou smíchu a čas od času i nějakou tou slzou. A navíc, čím jsme starší, tím častěji si spolu někam vyrazíme, jestli chápete, jak to myslím.

Jeho celé jméno zní Mackenzie Allen Phillips, většina známých mu však říká Allen. Je to rodinná tradice: všichni muži dostávají stejné první jméno, ale obvykle používají svá druhá jména, zřejmě proto, aby se vyhnuli okázalému označení I, II, III, případně mladší a starší. Současně to pomáhá odhalit pracovníky telemarketingu, hlavně ty, kteří vám volají, jako by byli vaši nejlepší kamarádi. A tak on, stejně jako jeho děd, otec a nakonec i nejstarší syn, dostal jméno Mackenzie, ale běžně se nechává oslovovat druhým jménem. Pouze jeho manželka Nan a pár nejbližších přátel mu říkají Mack. (I když jsem už taky slyšel, jak na něj někdo úplně cizí huláká: „Ty vole, Macku, kde ses učil řídit?“)

Mack se narodil na Středozápadě ve farmářské irskoamerické rodině, zakládající si na mozolech a přísných pravidlech. Jeho otec, navenek nekompromisní církevní starší, byl ve skutečnosti tajný piják, hlavně když dlouho nepršelo, anebo pršelo moc brzy, a po většinu času mezitím. Mack o něm nikdy moc nemluví, a když ano, jeho výraz je oproštěn od všech emocí, jako by mu odliv vzal z očí život a barvu. Z těch několika historek, které mi Mack vyprávěl, vím, že jeho otec nebyl ten typ alkoholika, co se opije a spokojeně usne, ale ožrala, který napřed zmlátí svou ženu a pak žádá Boha o odpuštění.

Všechno vyvrcholilo, když si tehdy třináctiletý Mackenzie váhavě vylil své srdce jednomu z vedoucích sboru během evangelizačního shromáždění pro mládež. Nechal se unést přesvědčivostí té chvíle a v slzách se doznal, že neudělal nic, aby pomohl své matce, když nejednou sledoval, jak ji jeho opilý otec mlátí do bezvědomí. Zapomněl ovšem na to, že muž, jemuž se svěřuje, působí s jeho otcem ve sboru, a jakmile se vrátil domů, otec už na něj čekal na přední verandě. Překvapila ho nepřítomnost matky a sester. Později se dozvěděl, že je otec poslal k tetě May, aby mohl nerušeně učit svého syna úctě. Mack strávil téměř dva dny přivázaný k velkému dubu vzadu za domem, bitý páskem za doprovodu veršů z Bible pokaždé, když se otec probral z opilecké apatie a odložil láhev.

Jakmile se dva týdny poté Mack opět dokázal postavit na nohy, sebral se a zmizel z domova. Ale než odešel, nasypal jed na krysy do každé láhve chlastu, kterou na farmě našel. Potom za domem vyhrabal plechovou krabičku, ve které ukrýval všechny své pozemské poklady: fotografii rodiny, kde všichni přivírají oči před sluncem (otec stojí stranou), baseballovou kartu s nováčkem Lukem Easterem z roku 1950, lahvičku obsahující pár kapek Ma Griffe (jediného parfému, jaký kdy jeho matka používala), cívku nití a pár jehel, malý stříbrný odlitek tryskového letadla U. S. Air Force F-86 a všechny svoje životní úspory – 15 dolarů a 13 centů. Vplížil se zpátky do domu, a zatímco otec vyspával po dalším flámu, zasunul pod matčin polštář vzkaz. Stálo tam jen: „Doufám, že mi jednou odpustíš.“ Přísahal, že se nikdy nebude ohlížet zpátky, což také nedělal – přinejmenším hodně dlouhou dobu.

Třináct let je příliš málo na to, být dospělý, ale Mack neměl na vybranou a učil se rychle. O rocích, které následovaly, moc nemluví. Většinu z nich strávil za mořem, pracoval po celém světě a peníze posílal prarodičům, kteří je předávali jeho matce. Myslím, že v jedné z těch vzdálených zemí v jakémsi děsivém konfliktu dokonce použil zbraň. Od doby, co ho znám, války upřímně nesnáší. Ať už procházel čímkoliv, krátce po dvacítce zakotvil v semináři v Austrálii. Když se dostatečně vzdělal v teologii a filozofii, vrátil se zpátky do Států, usmířil s matkou a sestrami a odstěhoval se do Oregonu, kde se seznámil a oženil s Nannette A. Samuelsonovou.

Ve světě plném žvanilů je Mack tím, kdo přemýšlí a koná. Pokud se ho přímo na něco nezeptáte, sám od sebe toho na rozdíl od většiny lidí moc nenamluví. Když se pak rozhovoří, napadne vás, jestli není mimozemšťan, protože na sféru lidských myšlenek a zkušenosti pohlíží zcela jinak než ostatní.

Má totiž tendenci říkat nepříjemnou pravdu ve světě, kde spousta lidí raději slyší to, na co je zvyklá, což zpravidla nestojí za moc. Ti, kdo jej znají, ho většinou mají docela rádi, pokud si své myšlenky nechává pro sebe. Ne že by ho přestali mít rádi, když začne mluvit – jen se pak sami se sebou už necítí tak spokojeni.

Mack mi jednou vyprávěl, že zamlada vyjadřoval své pocity bez zábran, ačkoliv, jak přiznal, jeho řeči byly z velké části motivovány snahou přežít a zahojit si svůj žal a často končily tak, že svou bolest chrlil na každého, kdo byl zrovna po ruce. Míval prý ve zvyku poukazovat na chyby druhých a zesměšňovat je, aby si udržel falešný pocit moci a kontroly. Nic příjemného.

Zatímco píšu tato slova, přemýšlím, jaký mi Mack vždycky připadal – docela obyčejný, určitě nijak výjimečný, snad jen pro pár lidí, co ho doopravdy znají. Celkem tuctový běloch menšího vzrůstu, kterému bude brzy šestapadesát, má trochu nadváhu a začíná plešatět; stejný popis by se hodil na hodně chlapů v okolí. V davu byste ho pravděpodobně přehlédli, a kdyby vedle vás podřimoval ve vlaku během některé ze svých pravidelných cest do města na obchodní schůzi, necítili byste se nijak neobvykle. Většinou pracuje v maličké kanceláři u sebe doma ve Wildcat Road. Prodává jakési technicky vyspělé, důmyslné přístroje, kterým se ani nepokouším rozumět; zázraky techniky, co nějakým způsobem všechno urychlují – jako by život i bez nich neutíkal dost zběsile.

Pokud ho náhodou nezaslechnete při rozhovoru s odborníkem, nenapadne vás, jak je Mack inteligentní. Byl jsem u toho a přistihl jsem se, že se marně pokouším zachytit nějakou podstatu v plynulém proudu vznešené frazeologie, která jen vzdáleně připomínala angličtinu. Dokáže mluvit na úrovni téměř o čemkoliv, a přestože brzy pochopíte, že má velice vyhraněné názory, je natolik slušný, aby vám nevymlouval ty vaše.

Všechna jeho oblíbená témata se vztahují k Bohu a Stvoření světa a k tomu, proč a čemu lidé věří. Oči se mu rozzáří, úsměv mu zvlní koutky úst a najednou, jako by byl zase malé dítě, únava a věk jsou ty tam a on se jen stěží ovládá. Přitom však není moc pobožný. Zřejmě míval vztah zmítající se mezi láskou a nenávistí k náboženství, a možná dokonce i k Bohu, kterého podezříval z povýšenosti, odměřenosti a chladu. Drobné hroty sarkasmu občas pronikly skulinami jeho mlčení jako ostré šípy napuštěné jedem ze studně, kterou ukrýval hluboko v sobě. Ačkoliv jsme se čas od času potkali ve stejném místním, prostém sboru biblicky věřících (kterému s oblibou říkáme 55. nezávislé shromáždění svatého Jana Křtitele), bylo na něm znát, že se tam necítí moc dobře.

Mack je už víc než třicet tři povětšinou šťastných let ženatý s Nan. Říká, že mu zachránila život a zaplatila za to vysokou cenu. Zdá se, že ho dnes z jakéhosi nepochopitelného důvodu miluje víc než kdykoliv předtím, i když mám pocit, že jí na počátku jejich vztahu nějak ošklivě ublížil. Řekl bych, že velkou část naší bolesti způsobují vztahy, a právě proto ji také nejlépe hojí, a dobře vím, že milost je zřídkakdy pochopitelná pro toho, kdo přihlíží zvenčí.

Ať už tak, či onak, Mack se oženil. Nan je tou maltou, která drží cihly jejich rodiny pohromadě. Zatímco Mack si razí cestu světem s mnoha odstíny šedé, pro Nan je téměř vše buď černé, anebo bílé. Selským rozumem se řídí tak samozřejmě, že si ani neuvědomuje, jaký je to dar. Péče o rodinu jí překazila sen stát se doktorkou, je však vynikající zdravotní sestrou a získala značné uznání za svou práci s onkologickými pacienty v konečném stadiu. Mackův vztah k Bohu má šíři, Nanin má hloubku.

Tenhle nesourodý pár zplodil pět neobyčejně krásných dětí. Mack s oblibou říká, že za svůj hezký vzhled všechny vděčí jemu: „… protože Nan si svou krásu nechala pro sebe.“ Dva ze tří chlapců už vylétli z hnízda: Jon, čerstvě ženatý, pracuje v obchodním oddělení místní společnosti a Tyler, který nedávno získal hodnost bakaláře, je zpátky ve škole na magisterském studiu. Josh a jedna ze dvou dívek, Katherine (Kate), jsou stále ještě doma a navštěvují vysokou školu ve městě. A pak jejich nejmladší Melissa – nebo Missy, jak jsme jí rádi říkali. Ona… no, však některé z jeho dětí poznáte lépe na těchto stránkách.

Posledních pár let bylo, jak to jen říct, opravdu zvláštních. Mack se změnil; teď se odlišuje a vyčnívá ještě víc než dřív. Po celou dobu, co ho znám, byl taková jemná a laskavá duše, ale od svého pobytu v nemocnici před třemi lety je… zkrátka ještě příjemnější. Stal se jedním z těch mála lidí, kteří jsou se svým životem naprosto spokojeni. A já se s nikým jiným necítím tak příjemně jako s ním. Když si pak každý jdeme zase svou cestou, mám pocit, že jsem si v životě tak dobře nepopovídal, přestože často obstarávám většinu hovoru sám. A co se týče Boha, Mackův vztah k němu už nemá jen šířku, získal i neobyčejnou hloubku. Jenže za to draze zaplatil.

Tyto dny se tolik liší od doby zhruba před sedmi lety, kdy do jeho života vstoupil Velký smutek a on prakticky přestal mluvit. Přibližně tehdy se asi na dva roky přerušila naše společná setkání, jakoby na základě nějaké nevyřčené vzájemné dohody. Potkával jsem Macka jen občas v místním koloniálu a ještě méně v křesťanském sboru, a ačkoliv jsme si obvykle vyměnili zdvořilostní objetí, zpravidla jsme nemluvili o ničem zásadním. Bylo pro něj dokonce těžké podívat se mi do očí, možná se bál konverzace, která by mohla znovu otevřít ránu v jeho zraněném srdci.

To vše se ale změnilo po ošklivé nehodě s… Ale to už zase předbíhám. K tomu všemu dojdeme v pravý čas. Prozradím vám pouze, že těch posledních pár let zřejmě Mackovi vrátilo zpátky jeho život a sňalo z něj břemeno Velkého smutku. To, co se přihodilo před třemi lety, zcela změnilo rytmus jeho života a já už se nemůžu dočkat, až vám přehraju jeho melodii.

Ačkoliv Mack zvládá poměrně dobře ústní komunikaci, nevěří si, když má něco napsat – a ví, že já psaní miluju. A tak mě požádal, jestli bych za něj nesepsal tento příběh – jeho příběh – „pro děti a pro Nan“. Chtěl vyprávění, které by mu pomohlo vyjádřit hloubku toho, co k nim cítí, a zároveň jim umožnilo pochopit, co se odehrávalo v jeho vnitřním světě. Však znáte to místo, kde jste jen vy sami – a možná Bůh, pokud v něj věříte. Samozřejmě, Bůh tam může být, dokonce i když v něj nevěříte. To by mu bylo podobné. Neříká se o něm jen tak pro nic za nic, že je Velký Zasahovatel.

To, co za chvilku budete číst, jsme s Mackem po mnoho měsíců pracně převáděli do slov. Je to trochu… ne, poměrně hodně fantastické. Nechtějte po mně, abych soudil, jestli něco z toho ve skutečnosti je, anebo není pravdivé. Stačí říct, že ačkoliv některé věci není možné vědecky dokázat, přesto přese všechno mohou být reálné. Abych byl upřímný, to, že jsem se stal součástí onoho příběhu, mě zasáhlo hluboko uvnitř, na místech, kde jsem nikdy v životě nebyl a o kterých jsem ani netušil, že existují; přiznávám, že si zoufale přeju, aby všechno, co mi Mack vyprávěl, byla pravda. Většinu dní se s ním ztotožňuju, ale pak přijdou jiné dny, kdy se tím skutečným světem zdá být viditelný svět předmětů a počítačů, a tehdy se mi Mack ztrácí a přicházejí pochybnosti.

Na závěr pár varování: Mack chtěl, abych vám, pokud náhodou dostanete tenhle příběh do rukou a budete jím znechuceni, vyřídil: „Omlouvám se…, ale především nebyl určený vám.“ Anebo zrovna byl. Za chvilku budete číst Mackovu co možná nejvěrnější rekonstrukci toho, co se přihodilo. Je to jeho příběh, ne můj, a tak na těch pár místech, kde se objevím, o sobě budu mluvit ve třetí osobě – z Mackova pohledu.

Paměť občas dokáže být velmi vrtošivým společníkem, zvlášť během nehody, a mě by nepřekvapilo, kdyby se přes naše společné úsilí o přesnost vloudilo do těchto stránek pár faktických chyb nebo mylných vzpomínek. Nejsou záměrné. Můžu vám slíbit, že rozhovory a události jsou zaznamenány tak pravdivě, jak si je Mack dokáže vybavit, proto se prosím snažte být shovívaví. Jak zjistíte, jsou to věci, o kterých se nemluví snadno.

Willie

1 
SBÍHÁNÍ CEST

Dvě cesty se dělily – to moudrý muž mi jednou pravil – 

když šel jsem sám svým životem,

já zvolil tu, co po ní jen málokdy někdo chodil,

a vše bylo pak jiné, každou nocí, každým dnem.

Larry Norman (s omluvou Robertu Frostovi)

Po extrémně suché zimě udeřily v březnu přívalové deště. Pak přišla z Kanady studená fronta a poryvy větru z Oregonu, které se s burácením proháněly údolím, jí bránily v postupu. Ačkoliv jaro bylo určitě za rohem, bůh zimy se nechtěl vzdát své těžce získané nadvlády bez boje. Na Cascades ležela pokrývka nového sněhu a déšť při doteku s vychladlou půdou před domem zamrzal; dost důvodů proto, aby se Mack uvelebil s knihou a horkým jablečným moštem před krbem a nechal se hýčkat teplem praskajícího ohně.

Místo toho však strávil většinu dopoledne telekomunikací se svou kanceláří ve městě. Pohodlně usazený ve své domácí pracovně, na sobě kalhoty od pyžama a triko, vyřizoval obchodní hovory, hlavně s východním pobřežím. Často práci přerušil, aby se zaposlouchal do cinkání křišťálových kapek deště, které se odrážely od jeho okna, a podíval se, jak se na všem venku pomalu, ale jistě usazuje stále silnější vrstva ledu. Z jeho vlastního domova se – k jeho velké radosti – stalo neúprosné ledové vězení.

Na bouřkách, které přeruší všední rutinu, je něco radostného. Sníh nebo mrznoucí déšť vás najednou zbaví očekávání, pracovních požadavků a tyranie schůzek a harmonogramů. A na rozdíl od nemoci je to většinou spíš společný než individuální prožitek. Člověk málem slyší jednotné vydechnutí blízkého města a okolní krajiny, kde zasáhla příroda, aby dopřála odpočinku vyčerpaným lidem, lopotícím se v jejím zorném poli. Všechny takto postižené sjednocuje společná výmluva a najednou a nečekaně je jim lehko na duši. Nebudou se muset omlouvat, když nedostojí nějakým závazkům. Každý to chápe a souhlasí s tímto výjimečným ospravedlněním a náhlá úleva od tlaku na výkon potěší u srdce.

Samozřejmě že bouřky také narušují podnikání, a zatímco existují společnosti, které na nich vydělávají, jiné o peníze přicházejí – což znamená, že nemají žádnou radost, když se na přechodnou dobu všechno zavře. Nemůžou však nikoho vinit ze svých výrobních ztrát ani z toho, že se nemohl dostavit do práce. I když to netrvá déle než den dva, každý člověk se tak nějak cítí pánem svého světa jen proto, že maličké krůpěje vody zmrznou, jakmile dopadnou na zem.

Dokonce i všední činnosti přestávají být samozřejmostí. Obyčejné rozhodnutí se mění v dobrodružství a často ho vnímáme se zostřenými smysly. Později toho odpoledne se Mack teple nabalil a vyrazil ven, aby se pokusil zdolat zhruba devadesát metrů příjezdové cesty vedoucí k poštovní schránce. Led proměnil tento jednoduchý, každodenní úkon v útok na živly; výsměšný akt neposlušnosti, drze hozenou rukavici do tváře přírody a její surové síly. Bylo mu jedno, že si toho nikdo nevšimne a nikoho to nezajímá – jen ho ta myšlenka v duchu pobavila.

Ledové jehličky deště ho bodaly do tváří a hřbetů rukou, když opatrně překonával sotva postřehnutelné nerovnosti příjezdové cesty; napadlo ho, že vypadá jako opilý námořník nedočkavě směřující k další nálevně. Když čelíte síle ledové bouře, nejdete vpřed drze, sebevědomě a bez obav. Pýcha předchází pád. Mack se musel dvakrát vyškrábat zpátky na nohy, než mohl konečně obejmout poštovní schránku jako znovu nalezeného přítele.

Zastavil se, aby si vychutnal nádheru světa pokrytého bělostnými krystaly. Všechno odráželo světlo a umocňovalo kouzlo pozdního odpoledne. Stromy na sousedově parcele se oděly do průsvitných plášťů a každý z nich byl jedinečný, a přesto stejně půvabný. Byl to úžasný svět a jeho oslnivá krása na jediný krátký okamžik téměř sňala, i když jen na pár vteřin, Velký smutek z Mackových ramenou.

Trvalo skoro minutu, než sklepal led, který už stačil zalepit dvířka schránky. Odměnou za jeho úsilí mu byla jediná obálka, na ní pouze strojopisem křestní jméno; bez razítka, bez poštovní známky a bez zpáteční adresy. Zvědavě roztrhl okraj obálky, což nebylo snadné, prsty mu pomalu tuhly chladem. Otočil se zády k větru, který mu bral dech, a po chvíli se mu podařilo z úkrytu vydolovat jeden malý, nepřeložený obdélník papíru. Na něm byla stručná, na stroji napsaná zpráva:

Mackenzie,

už je to dlouho. Stýská se mi.

Jestli se chceš sejít, budu příští víkend v chatrči.

Taťka

Mack ztuhl, zaplavila ho vlna nevolnosti, která rychle přecházela v zlost. Schválně se na chatrč snažil nemyslet, a když na ni myslel, nebyly jeho vzpomínky příjemné ani hezké. Jestliže tohle byl něčí špatný vtip, pak se opravdu povedl. A ten podpis „Taťka“ všechno ještě zhoršoval.

„Idiot,“ zabručel a v duchu proklínal pošťáka Tonyho, přehnaně přátelského Itala s širokým srdcem, ale nedostatkem taktu. Proč vůbec takový směšný dopis doručil? Vždyť ani neměl razítko. Mack si rozzlobeně zastrčil obálku do kapsy kabátu a obrátil se, aby se pokusil doklouzat směrem k domu. Bičující poryvy větru, které ho předtím zpomalovaly, tentokrát krátily dobu potřebnou k překonání miniaturního ledovce mrznoucího pod jeho nohama.

S trochou štěstí se mu docela dařilo, dokud nedorazil k místu, ve kterém se příjezdová cesta mírně svažovala doleva. Aniž by o to jakkoliv usiloval, pomalu nabíral rychlost, klouzaly mu boty, jejichž podrážky vytvářely asi tolik tření jako kachna na zamrzlém rybníce. Vymrštil paže do vzduchu v marné snaze nějak udržet rovnováhu a sledoval, jak se řítí přímo na jediný větší strom vedle příjezdové cesty – ten, jehož spodní větve osekal jen před několika měsíci. Teď tam stál, připravený ho uvítat, napůl holý, a zjevně se těšil na aspoň částečnou odplatu. Ve zlomku sekundy se Mack rozhodl, že raději zbaběle nechá nohy podklouznout a rozplácne se na zem, což by se mu asi tak jako tak přihodilo. Lepší mít naražené pozadí než si z obličeje vytahovat třísky.

Jenže vlna adrenalinu způsobila, že to přehnal, a jako ve zpomaleném filmu pozoroval, jak pod ním jeho chodidla ujíždějí, jako by s nimi škubly provazy nastražené pasti. Dopadl tvrdě, praštil se do týla a skutálel se na hromadu u kořenů třpytícího se stromu, který na něj z výšky blazeovaně shlížel se směsí nechuti a nemalého pohrdání.

Svět na chvíli zčernal, nebo mu to tak aspoň připadalo. Omámeně tam ležel, zíral na oblohu nad sebou a mhouřil oči, zatímco mu ledové vločky rychle ochlazovaly rozpálené tváře. Na jeden prchavý okamžik všechno působilo zvláštně hřejivě a mírumilovně, jeho vztek byl přechodně utlumen nárazem. „Kdo že je tady idiot?“ mumlal si pro sebe a doufal, že ho nikdo nevidí.

Přes kabát a svetr k němu pronikala zima a Mack si uvědomil, že ledový déšť, který pod ním současně taje i umrzá, bude brzy velice nepříjemný. S naříkáním a pocitem, že je velice starý člověk, se překulil na ruce a kolena. V tu chvíli si všiml jasně červené linie svého skluzu od místa nárazu po konec cesty. Do týla mu proniklo tupé bušení, jako by je vyvolalo vědomí, že je zraněný. Instinktivně po zdroji tepání sáhl, a když ruku stáhl, měl ji od krve.

Do dlaní a kolenou ho bodal led a ostrý štěrk, zatímco se napůl plazil, napůl klouzal, dokud se konečně nedostal na rovnou část příjezdové cesty. S nemalým úsilím se mu nakonec podařilo se postavit a bázlivě se šoural směrem k domu, ponížený ledem a gravitací.

Když byl uvnitř, zaměřil svou pozornost na shazování vrstev venkovního oblečení, byl tak nemotorný, jako by měl místo zmrzlých prstů na konci paží příliš velké klacky. Rozhodl se, že zakrvácenou hromadu nechá za dveřmi, kde ji ze sebe svlékl, a celý rozbolavělý se uchýlil do koupelny, aby si prohlédl svoje zranění. Nebylo pochyb o tom, že zledovatělá cesta vyhrála. Z tržné rány na týle, do níž se zarylo několik kamínků, mu prosakovala krev. Přesně jak se obával, mu už naskočila pořádná boule, která jako hřbet velryby prorážela divoké vlny jeho řídnoucích vlasů.

Jak obtížné je ošetřit si vlastní zranění, zjistil v okamžiku, kdy se pokoušel zahlédnout svůj týl pomocí malého ručního zrcátka, ve kterém se odrážel převrácený obraz koupelnového zrcadla. Po chvilce marného snažení to vzdal, nedokázal své ruce natočit správným směrem a netušil, které z těch dvou zrcadel mu lže. Opatrně si mokvající ránu ohmatával, až se mu z ní podařilo vylovit největší kousky štěrku a rozbolelo ho to natolik, že nemohl pokračovat. Popadl nějakou dezinfekci a ránu ucpal, jak nejlépe dovedl, pak si kolem hlavy ovázal ručník, aby jím přichytil kousky gázy, které našel v šuplíku. Když se uviděl v zrcadle, napadlo ho, že vypadá jako nějaký drsný námořník z Moby Dicka. Zasmál se tomu, ale okamžitě jím projela prudká bolest.

Pořádného, odborného ošetření se dočká, jakmile se domů dostane Nan, což byla jedna z výhod manželství s profesionální zdravotní sestrou. Každopádně si byl jistý, že čím hůř vypadá, tím víc soucitu se mu podaří vyvolat. Každá zkouška obvykle přináší nějakou kompenzaci, když se člověk tváří dost statečně. Spolykal pár prášků proti bolesti, aby utišil bodání, a odkulhal k přednímu vchodu.

Ani na okamžik nezapomněl na ten vzkaz. Prohrabával hromadu mokrého a zakrváceného oblečení, až ho konečně našel v kapse kabátu, zběžně si ho prohlédl a zamířil s ním zpátky do své pracovny. Vyhledal si a vytočil číslo pošty. Podle očekávání telefon zvedla Annie, matronská poštovní vedoucí a strážkyně všech tajemství. „Ahoj, není tam náhodou Tony?“

„Nazdar Macku, jsi to ty? Poznala jsem tě po hlase.“ Samozřejmě že ho poznala. „Je mi líto, ale Tony se eště nevrátil. Vlastně jsem s nim právě mluvila vysílačkou a podařilo se mu dostat jen do půlky Wildcatu, eště nebyl ani u vás. Chceš, abych mu zavolala, anebo mu mám jenom něco vyřídit?“

„Jé, ahoj, to jsi ty, Annie?“ Neodolal, i když její středozápadní přízvuk by nenechal nikoho na pochybách. „Promiň, mám tady nějakou práci. Neslyšel jsem, co jsi říkala.“

Rozesmála se. „Teda Macku, já vím, že jsi slyšel každý slovo. Nepokoušej se mě vodit za nos. Nejsem včerejší, to přece víš. Co chceš, abych mu řekla, jestli se vrátí živej?“

„Vlastně jsi už odpověděla na mou otázku.“

Na druhém konci bylo chvíli ticho. „Nevzpomínám si, že by ses na něco ptal. Co je to s tebou, Macku? Pořád to ještě přeháníš s trávou, anebo si dáš jenom v neděli, abys přečkal bohoslužbu?“ Při tom se rozesmála, jako by ji zaskočila kvalita vlastního smyslu pro humor.

„Ale Annie, víš přece, že já trávu nekouřím, nikdy jsem nekouřil, a ani nechci.“ Samozřejmě, že to Annie dobře věděla, ale Mack nechtěl riskovat, jak si jejich rozhovor po pár dnech vybaví. Nebylo by to poprvé, kdy se její smysl pro humor proměnil v dobrý příběh, který se stal „skutečností“. Už viděl svoje jméno přidané na seznam modliteb během bohoslužby. „To je v pořádku, prostě Tonyho odchytím někdy jindy, o nic nejde.“

„Tak teda dobrá, hlavně zůstaň vevnitř v bezpečí. Víš, že starej chlápek jako ty s věkem snadno ztratí balanc. Nerada bych viděla, jak uklouzneš a ublížíš svý pýše. Podle toho, jak to vypadá, se k vám Tony možná vůbec nedostane. Celkem slušně zvládáme sníh, plískanici i tmu pozdě večer, ale tohle je zmrzlej déšť. To je jinačí fuška.“

„Díky, Annie. Budu se snažit pamatovat na tvou radu. Uslyšíme se později. Zatím nashle.“ V hlavě mu hučelo víc než dřív, malá ruční kladívka bušila do rytmu jeho srdce. „To je divné,“ napadlo ho, „kdo by se namáhal strkat něco takového do naší schránky?“ Prášky proti bolesti ještě úplně nezabraly, ale účinkovaly aspoň natolik, aby otupily ostří obav, které začal pociťovat, a najednou ho přemohla obrovská únava. Položil si hlavu na stůl a připadalo mu, že právě začal podřimovat, když ho probralo zvonění telefonu.

„Eh… haló?“

„Ahoj, miláčku, podle tvého hlasu soudím, že jsi spal.“ Byla to Nan, veselá jako vždy, i když měl pocit, že slyší podtón smutku, který číhal pod povrchem každého jejich rozhovoru. Nan tohle počasí milovala stejně, jako ho obvykle míval rád i on. Rozsvítil stolní lampu a podíval se na hodiny; s překvapením zjistil, že o sobě nevěděl několik hodin.

„Jé, promiň. Asi jsem na chvilku usnul.“

„No, zníš trochu mimo. Je všechno v pořádku?“

„Jo.“ Ačkoliv venku byla skoro tma, Mack viděl, že bouře nepolevuje. Dokonce přidala další centimetry ledu. Větve stromů se skláněly nízko k zemi a bylo jasné, že se některé nakonec svou vahou zlomí, zvlášť jestli se rozpoutá vítr. „Trochu jsem se popral s příjezdovou cestou, když jsem šel vybrat poštu, ale kromě toho je všechno v pořádku. Kde jsi?“

„Jsem pořád ještě u Arlene a myslím, že tu s děcky přespíme. Kate vždycky pomůže, když má kolem sebe rodinu… zdá se, že jí to dodá trochu vyrovnanosti.“ Arlene byla Nanina sestra, která bydlela za řekou ve Washingtonu. „V každém případě to venku moc klouže, než aby se dalo vyjet. Doufejme, že to do rána povolí. Mrzí mě, že jsem se nedostala domů, dřív než se to tak zhoršilo, ale co se dá dělat.“ Odmlčela se. „Co je nového doma?“

„No, je to tu naprosto úchvatné a krásné a daleko bezpečnější na pohled než na chůzi, to mi věř. Rozhodně nechci, aby ses v tomhle pokoušela sem dojet. Nic se tu neděje. Zřejmě nám ani Tony nebyl schopný doručit poštu.“

„Neříkal jsi, že sis ji už vyzvedl?“ podivila se.

„Vlastně ne. Předpokládal jsem, že tu Tony byl, a tak jsem se šel podívat. Schránka,“ zaváhal a zrak mu padl na zprávu, která ležela na stole, kam ji předtím položil, „byla prázdná. Zavolal jsem Annie a ta mi řekla, že se Tony pravděpodobně do kopce nedostane, a já tam znovu nepůjdu, abych si to ověřil.

Mimochodem,“ změnil rychle téma, aby se vyhnul dalším otázkám, „jak se tam má Kate?“

Znovu se odmlčela a potom zhluboka vzdychla. Když promluvila, přešel její hlas do šepotu a on pochopil, že si na druhém konci zakrývá ústa. „Macku, kéž bych to věděla. Ať se k ní jakkoliv snažím dostat, je to, jako bych mluvila ke skále. Když je rodina pohromadě, zdá se, že trochu vyleze ze své ulity, ale pak se zase stáhne. Já už nevím, co mám dělat. Tolik jsem se modlila, aby nám Taťka pomohl najít způsob, jak se k ní přiblížit, ale…,“ opět se odmlčela, „mám pocit, že mě neposlouchá.“

A bylo to tady. Taťka bylo Nanino oblíbené oslovení Boha, které vyjadřovalo její potěšení z intimního vztahu, jaký s ním sdílela.

„Lásko, jsem si jistý, že Bůh ví, co dělá. To se nějak srovná.“ Ta slova mu nepřinesla žádnou útěchu, ale doufal, že uleví obavám, které zaslechl v Nanině hlase.

„Já vím,“ vzdychla. „Jen bych si přála, aby si pospíšil.“

„Já taky,“ bylo vše, na co se Mack zmohl. „Tak zůstaň s dětmi, kde jsi, a v bezpečí, a pozdravuj Arlene a Jimmyho a poděkuj jim za mě. Snad se uvidíme zítra.“

„Dobře, lásko. Měla bych jim jít pomoct. Každý pilně hledá svíčky pro případ, že vypadne proud. Ty bys asi měl udělat totéž. Něco je v suterénu nad dřezem a v ledničce najdeš zbytek těsta na chléb, které si můžeš upéct. Určitě jsi v pořádku?“

„Jo, utrpěla hlavně moje pýcha.“

„Dobře, ber to s humorem a snad se uvidíme ráno.“

„Tak jo, miláčku. Dávej na sebe pozor a zavolej mi, kdybys něco potřebovala. Pa.“

Bylo trochu hloupé, říkat něco takového, napadlo ho, když pokládal telefon. Chlapácky hloupé, jako by jim dokázal pomoct, pokud by něco potřebovali.

Mack si sedl a upřel pohled na vzkaz. Byl zmatený a rozbolavělý, když se pokoušel utřídit si kakofonický vír rušivých emocí a temných obrazů, které se mu vkrádaly do mysli – obrovské množství myšlenek cestujících rychlostí milionů kilometrů za hodinu. Nakonec to vzdal, vzkaz složil, zastrčil ho do krabičky, kterou měl na pracovním stole, a zhasnul světlo.

Našel něco, co se dalo ohřát v mikrovlnce, popadl nějaké deky a namířil si to do obývacího pokoje. Zběžný pohled na hodiny ho upozornil, že právě dávají show Billa Moyera; byl to jeho oblíbený program a Mack se obvykle snažil ho nepropást. Moyer byl jedním z mála lidí, se kterými by se Mack rád setkal; geniální, přímočarý člověk, schopný vyjádřit neobyčejně jasně svou silnou vášeň pro lidi a pro pravdu.

Jeden z příběhů toho večera nějak souvisel s naftařem Boonem Pickensem, který právě začínal čerpat ze všech možných věcí na světě zrovna vodu.

Téměř bez přemýšlení, a aniž by odtrhl zrak od obrazovky, se Mack natáhl přes stůl, zdvihl rámeček s fotografií malé holčičky a přitiskl si ho na hruď. Druhou rukou si přitáhl pokrývku pod bradu a uvelebil se na pohovce.

Brzy prostor vyplnil zvuk tichého chrápání, zatímco se pozornost médií obrátila ke středoškolskému studentu ze Zimbabwe, kterého zbili, protože na veřejnosti promluvil proti vládě. Ale Mack už místnost opustil, vydal se bojovat se svými sny; snad dnes nepřijdou žádné noční můry, jen obrazy, třeba ledu a stromů a gravitace.

2 
STMÍVÁNÍ

Nic nás nečiní tak osamělými jako naše tajemství.

Paul Tournier

Někdy v průběhu noci se Willamettským údolím přehnal nečekaný teplý jihozápadní vítr a vysvobodil kraj z ledového sevření bouře, s výjimkou míst ukrytých v nejhlubších zákoutích. Během dvaceti čtyř hodin se oteplilo jako na počátku léta. Mack většinu dopoledne prospal jedním z těch bezesných spánků, při kterých máte pocit, že trvaly jen okamžik.

Poté, co se konečně vyhrabal z pohovky, trochu zklamaně zaznamenal, jak rychle se ledová nádhera rozplynula, ale byl rád, že vidí Nan a děti, když se ani ne za hodinu ukázaly. Podle očekávání se mu nejdřív dostalo pořádné výtky za neuklizenou krvavou hromadu v předsíni, potom následovalo patřičné a uspokojivé „no teda“ a „páni“, doprovázené ošetřením jeho rány na hlavě. Tato pozornost Macka nesmírně těšila a brzy měl ránu vyčištěnou a zalepenou a dostal najíst. O vzkazu, ačkoliv jej ani na okamžik nedokázal vypudit z mysli, se nezmínil. Stále nevěděl, co si má myslet, a nechtěl do toho zatahovat Nan, kdyby se ukázalo, že šlo o nějaký krutý žert.

Drobná rozptýlení, jako byla tahle ledová vichřice, mu přinášela vítanou, i když krátkou úlevu od tíživé přítomnosti jeho stálého společníka, kterému říkal Velký smutek. Brzy po tom létě, kdy zmizela Missy, se Velký smutek omotal kolem Mackových ramen jako nějaká neviditelná, ale téměř hmatatelná přikrývka. Tíha její přítomnosti Mackovi zakalila oči a ohnula ramena. Pouhé úsilí ji setřást bylo vyčerpávající, jako by měl paže přišité k tísnivým záhybům beznaděje, a stal se tak její součástí. Jedl, pracoval, miloval, snil a hrál v tomto korzetu z břemene, které ho táhlo k zemi jako olověný župan; den za dnem se plahočil černou malomyslností, jež ze všeho vysávala barvy.

Občas cítil, jak se mu Velký smutek pomalu stahuje kolem hrudi a srdce jako drtivé sevření škrtiče, které mu vymačkává vláhu z očí, až měl pocit, že v nich nezůstaly žádné zásoby. Jindy se mu zdálo, že mu chodidla uvízla v hustém bahně, právě když na okamžik spatřil Missy, jak utíká po lesní cestě před ním a její červené bavlněné letní šatičky, ozdobené polními květy, probleskují mezi stromy. Nebyla si vůbec vědoma toho, že ji zpovzdálí sleduje temný stín. Ačkoliv se zoufale snažil na ni zakřičet, aby ji varoval, nevydal ze sebe ani hlásku a vždycky bylo příliš pozdě a on ji už nedokázal zachránit. Pokaždé se v posteli prudce posadil, z jeho zmučeného těla kapal pot, zatímco vlny nevolnosti, viny a lítosti ho zaplavovaly jako nějaký bizarní příliv.

Příběh Missyina zmizení se naneštěstí neliší od ostatních, které tak často slýcháme vyprávět. Došlo k němu během prodlouženého víkendu o Svátku práce, posledním nádechu léta před dalším školním rokem a podzimní rutinou. Mack se statečně rozhodl, že vezme tři menší děti na závěrečné stanování k Wallowskému jezeru v severovýchodním Oregonu. Nan se už přihlásila na pokračující studium v Seattlu a starší chlapci byli pryč, jeden ve škole, druhý jako instruktor na letním táboře. Mack si ale věřil, že má tu správnou kombinaci tábornické zručnosti a pečovatelských dovedností. Koneckonců, Nan ho dobře vyškolila.

Všech se zmocnila cestovní horečka a smysl pro dobrodružství a domem se přehnalo tornádo příprav. Mackovi připadalo, že nejjednodušší by bylo zacouvat stěhovacím vozem před dům a naložit většinu jeho obsahu. V jednu chvíli uprostřed toho zmatku Mack usoudil, že potřebuje pauzu, a usadil se do svého oblíbeného křesla, ze kterého napřed vyhodil Jidáše, jejich kocoura. Právě se chystal zapnout televizi, když dovnitř vběhla Missy, v ruce krabičku z plexiskla.

„Můžu si s sebou vzít na kempování svou sbírku hmyzu?“ zeptala se ho.

„Chceš si s sebou brát brouky?“ odbyl ji Mack, aniž by jí opravdu věnoval pozornost.

„Tati, to nejsou brouci. To je hmyz. Podívej, kolik ho tu mám.“

Mack neochotně obrátil pozornost na svou dceru, která když viděla, že ji poslouchá, začala mu představovat obsah své truhly pokladů.

„Podívej, jsou tu dvě kobylky. A vidíš, na tom listu je moje housenka a někde… Tady je! Vidíš mou berušku? A taky tam někde mám mouchu a pár mravenců.“

Zatímco mu přeříkávala inventář své sbírky, Mack se pilně snažil dávat najevo zájem a přikyvovat.

„Tak,“ uzavřela to Missy. „Můžu si je vzít s sebou?“

„Samozřejmě že můžeš, zlato. Možná bychom je mohli pustit na svobodu, až budeme tam venku.“

„Ne, to teda nemůže!“ ozvalo se z kuchyně. „Missy, zlato, svou sbírku musíš nechat doma. Věř mi, tady budou ve větším bezpečí.“ Nan vystrčila hlavu zpoza rohu a láskyplně se zamračila na Macka, který pokrčil rameny.

„Snažil jsem se, zlato,“ zašeptal Missy.

„Vrr,“ zabručela Missy. Ale pochopila, že bitvu prohrála, sebrala si svou krabičku a odešla.

Ve čtvrtek večer byla dodávka přeplněná, vlečný stanový přívěs byl připojený a měl zkontrolovaná světla a brzdy. V pátek brzy ráno, po poslední Nanině domluvě dětem ohledně bezpečnosti, poslušnosti, ranního čištění zubů, nezvedání koček s bílými pruhy na zádech a všech možných dalších věcí vyrazili; Nan na sever po mezistátní dálnici číslo 205 do Washingtonu a Mack a jeho tři kumpáni na východ po silnici číslo 84. Návrat plánovali následující úterý večer, těsně před prvním školním dnem.

Impozantní kaňon řeky Columbia stojí za výlet sám o sobě, s úchvatnými výhledy ze stolových hor vydlabaných řekou, ospale střežících teplo pozdního léta. Září a říjen nabízejí nejlepší oregonské počasí; babí léto přichází kolem Svátku práce a vydrží až do Halloweenu, kdy se rychle udělá chladno, vlhko a ošklivo. Tento rok nebyl výjimkou. Doprava a počasí úžasně spolupracovaly a posádka ani nevnímala, jak ubíhá čas a kilometry.

Čtveřice se zastavila u Multnomahského vodopádu, aby koupila omalovánky pro Missy a dva levné vodotěsné fotoaparáty na jedno použití pro Kate a Joshe. Pak se rozhodli vyšplhat krátký úsek nahoru po stezce k plošině naproti vodopádu. Kdysi tu byla cesta, která vedla kolem hlavního jezírka do mělké jeskyně za vodní stěnou, ale naneštěstí ji správa parku uzavřela kvůli erozi. Missy byla nadšená a prosila tatínka, aby jim vyprávěl pověst o krásné indiánské panně, dceři náčelníka multnomahského kmene. Mack se nechal chvíli přemlouvat, ale nakonec ustoupil a příběh jim znovu převyprávěl, zatímco hleděli do mlhy, která halila padající kaskády.

Středem příběhu byla princezna, jediné dítě, které zůstalo stárnoucímu otci. Náčelník měl svou dceru velice rád a pečlivě jí vybral manžela, mladého náčelníka bojovníků z clatsopského kmene, o kterém věděl, že ho dcera miluje. Oba kmeny se setkaly, aby oslavily dny svatebního veselí, ale než k tomu došlo, začala se mezi nimi šířit strašlivá choroba, která mnohé z nich usmrtila.

Starší a náčelníci kmenů se sešli, aby se poradili, co můžou dělat s ničivou nemocí, která rychle hubila jejich bojovníky. Nejstarší šaman vyprávěl o tom, jak jeho vlastní otec, když už byl velice starý a blízko smrti, předpověděl strašlivou nemoc, která bude zabíjet jejich muže a kterou dokáže zastavit jen čistá a nevinná dcera náčelníka, ochotná obětovat život pro svůj lid. Aby se předpověď naplnila, musí dobrovolně vylézt na útes nad Velkou řekou a ukončit svůj život skokem na balvany pod ním.

Tucty mladých dívek, dcery různých náčelníků, byly předvedeny před radu. Po závažné poradě starší rozhodli, že tak vysokou oběť nemůžou žádat, obzvlášť ne kvůli legendě, která nemusí být pravdivá.

Jenže nemoc se mezi muži šířila s neubývající silou a nakonec postihla i mladého náčelníka bojovníků, princeznina budoucího manžela. Protože ho milovala, srdce jí napovědělo, co musí udělat, a když svému ženichovi zchladila horečku a políbila ho něžně na čelo, vyklouzla pryč.