GESPRÄCHE MIT IRIS

Copyright © 2018 deutschsprachigen Ausgabe bei Thomas

Pedroli, Velbert, Deutschland

All rights reserved

Translation © Johana Doubravová

ISBN 978-80-7617-381-1

PŘEDMLUVA

V roce 2009 mi Iris Johanssonová poprvé řekla, že před patnácti lety začala zkoumat novou komunikační dimenzi. Do té doby o tom skoro s nikým nemluvila. Byl jsem zvědavý, a tak jsem se zeptal, jestli bychom s ní mohli uspořádat o nové dimenzi seminář. Okamžitě souhlasila a řekla: „Můžete mě zkusit ,vyždímat‘ a zeptat se mě na všechno, co jsem zjistila.“

A tak jsme v roce 2010 uspořádali první seminář o čtvrté komunikační dimenzi a pokračujeme v tom rok co rok, abychom Iris k tématu „vyždímali“. Ačkoli Iris na konci každého semináře opakuje, že teď už víme všechno, co ona sama, pokaždé odhalíme další aspekty nové komunikační dimenze.

Rozdíly mezi třetí a čtvrtou komunikační dimenzí se ukázaly obzvlášť zřetelně, když jsme si s Iris hráli. Iris má natolik jasnou představu o rozdílu mezi oběma dimenzemi, že mohla ve stejných rolích komunikovat z pohledu obou komunikačních dimenzí. Jejich odlišnosti byly díky tomu naprosto zjevné. Na posledních dvou setkáních jsme navíc skupinu sestavili tak, aby ji tvořili z poloviny mladší a z poloviny starší lidé. Společně jsme se pokusili osvětlit rozdíly mezi komunikačními dimenzemi, do kterých se obě skupiny narodily.

Jsem rád, že si dal Thomas tolik práce a zpracoval rozsáhlý audiomateriál, který vznikl v průběhu seminářů s Iris. Prostřednictvím této knihy zpřístupnil její myšlenky a výsledky jejího zkoumání čtvrté komunikační dimenze širokému okruhu lidí.

Při čtení přeji všem čtenářům podnětné vnitřní procesy.

Dieter Schwartz

 ÚVOD

Iris Johanssonovou jsem poznal v roce 2002. Tehdy jsem ji pozval, aby se podílela na semináři intuitivní pedagogiky. Během semináře jsme se zhruba devadesáti účastníky připravovali další tříleté školení. Pohledy na to, jak by mělo vypadat, se různily a emoce, které při těchto jednáních vznikaly, byly velmi výbušné. Když bylo zřejmé, že se během jednání neshodneme, nabídla Iris, že bude moderovat setkání se všemi devadesáti účastníky. Poté, co krátce vysvětlila pravidla setkání, nechala promluvit jednotlivě každého účastníka. Někteří měli jen krátký proslov, projevovali vypjaté emoce, jiní si stěžovali na organizaci nebo začali plakat, další přicházeli s různými myšlenkovými koncepty. Iris přijala všechny příspěvky přátelsky, se zájmem a s klidem. Občas položila věcnou otázku a předala slovo dál. Trvalo to víc než dvě hodiny, než všichni promluvili a kruh se uzavřel. Úžasné bylo, že potom nám stačilo už jen dvacet minut rozhovoru na to, abychom našli shodu nad konceptem školení a dalším postupem!

Až mnohem později jsem pochopil, díky čemu byl tenhle zázrak možný! Iris poslouchala tím způsobem, že se všichni zúčastnění cítili bez výjimky bezpečně a pochopení. Všechny příspěvky vyslechla zcela bez hodnocení. Každý tak mohl mít pocit, že je přijímán, mohl pociťovat a vnímat sebe namísto toho, aby své emoce nasměroval ven tím nebo jiným směrem. Když z atmosféry vyprchaly emocionální náboje, objevila se řešení, mezi nimiž bylo možné zvolit, a shodě už nestálo nic v cestě. Tehdy mi došlo, že Iris je mistryní v komunikaci, od níž se chci hodně naučit! Řešení, která z rozhovoru vyplynula, vydržela ostatně dobrých dvanáct let a přispěla k tomu, že vzdělávání v intuitivní pedagogice se zúčastnily stovky lidí. Zarážející je, že Iris je autistka! Vždyť právě autisté musí na poli komunikace překonávat tolik překážek! V autobiografii Jiné dětství popisuje Iris svou ohromující cestu, která vedla nakonec k tomu, že je dnes velmi žádanou specialistkou v komunikaci.

V posledních letech mluvila Iris opakovaně o tom, že lidé narození po roce 1990 vstupují do zcela nové komunikační dimenze a že rozdíly mezi mladší a starší generací nelze popsat jen obvyklým generačním konfliktem. Vlivem zásadní změny paradigmatu nastává společenský, kulturní a ekonomický obrat. Nové paradigma se hlásí už dlouho, i když se mnozí lidé, kteří se narodili před rokem 1990, ještě pokoušejí křečovitě držet starého a také mu opravdu věří. Situace dětí a mladých lidí je dnes proto nanejvýš složitá. Mnozí jsou v současnosti znejistěni do té míry, že mnohdy ztrácejí odvahu s dospělými komunikovat. Je bolestně zřetelné vidět, že v našich vzdělávacích institucích pracujeme z větší části s metodami, myšlenkami a věroukou z 19. století. V této knize jsem shrnul náhledy Iris na přechod ze třetí ke čtvrté komunikační dimenzi, jak ona sama tuto změnu paradigmatu nazývá, do podoby rozhovoru. Jde o víc než čtyřicet hodin audiozáznamu. Při zpracování textu jsem se snažil zachovat v mnoha ohledech velmi originální formulace. Iris často používá slova v jiném než běžném významu nebo si vymýšlí nové pojmy. Pro lepší pochopení jsem na konec knihy zařadil slovníček „řeči Iris“. Otázky v textu pocházejí od mnoha různých účastníků semináře. Odpovědi na ně jsou vždycky znovu překvapující, originální a nové a současně velmi precizní, aktuální a člověka vedou dále. Doufám, že kniha přispěje k tomu, že čtenář získá hlubší pochopení sebe, své komunikace s druhými a svých vlastních možností, jak přispět k nezbytným a potřebným proměnám společnosti.

Ve čtvrté dimenzi se už procesy nedějí tak lineárně, jak jsme byli zvyklí ve třetí dimenzi, tedy od „a“ přes „b“, „c“, „d“ na začátku až k „zet“ na konci. V tomto smyslu můžete knihu číst i jiným způsobem – například ji otevřete na místě, které vás zaujme, a odtud se necháte vést k úplně jiné kapitole. Potom zjistíte, že vám chybí základy z úvodu, tak se tam vrátíte, a podobně. Celou tu dobu nemáte před sebou výsledek, ale vnímáte v sobě, co ve vás rozpohybovává myšlenky a jak se k nim stavíte.

Thomas Pedroli

KOMUNIKAČNÍ DIMENZE

PRIMÁRNÍ A SEKUNDÁRNÍ

Ve tvém projevu se opakují slova, která se všeobecně zdaleka tolik nepoužívají. Mohla bys říct něco o tom, jak používáš pojmy „primární“ a „sekundární“?

Pojmy „primární“ a „sekundární“ jsou pro mě hodně důležité. Nejde přitom o buď – anebo. Primární je to základní, když není nic jiného. Sekundární je to, v čem v naší civilizaci působíme, konáme. V primárním světě neexistuje možnost volby: děláme jen a jedině to, k čemu máme v ten daný okamžik přístup. Když se v primárním světě cítíme uvnitř sebe v bezpečí, můžeme přejít do sekundárního světa, působit tu, a přitom zůstat uvnitř sebe v bezpečí, spokojenosti a důvěře k sobě samým. Když máme strach (což nemusí nutně znamenat, že to vědomě pociťujeme, strach může mít jen tělo), pak bude strach řídit naše chování i v sekundárním světě. Když jednáme na základě strachu nebo nedůvěry, vidíme potíže, problémy a nebezpečí, všechno to, co nás ruší, co nám brání a co nás omezuje. Když jsme v bezpečí, vidíme možnosti a naše myšlení je připouští. Předpokladem k tomuto stavu je něco, co nazývám „orodičování“.

Když v „primárním“ neexistuje možnost volby, jaký význam mají morálka a představa hodnot?

V primárním neexistuje možnosti volby ve smyslu, co je správné nebo špatné, jako to je v sekundárním. V primárním existuje jen náš smysl pro to, co je konstruktivní, existuje touha po tom, žít tento smysl a následovat ho. To je také původním smyslem slova „svědomí“. Když nekultivujeme primární, ale dovolíme sekundárnímu, aby nastoupilo na místo primárního, pak vytváříme morálku. Morálka nevzniká z důvěry, ale z nedůvěry. Staví před nás řadu podmínek, kterým se máme přizpůsobit. A pokud se těmto podmínkám nepřizpůsobíme, budeme potrestaní. Morálka vznikla proto, abychom se stali dobrými lidmi, jako kdybychom jimi už nebyli, když jsme v bezpečí. Všechna dogmata, představy o morálce a ideály, jací bychom měli být, jsou omyl, protože my se k nim v zásadě vůbec nehodíme. To proto, že staví na základní představě, že člověk je špatný a měl by se stát dobrým, a také na tom, že nedokonalost je ostuda, špatná a zlá, a že to perfektní, to úplné je to, co je dobré! Tímto způsobem se má člověk přizpůsobit, vyvinout velké úsilí, aby byl dobrý. Že by člověk mohl být dobrý, je obrovské nedorozumění většiny! Protože žádný člověk není ani dobrý, ani špatný, on prostě je! Život prostě JE, to je skutečnost a není v ní obsaženo žádné hodnocení. Předpokladem života je nedokonalost. Pokud by nebyla nedokonalost, nebyl by důvod k vývoji, a tím ani k pohybu. A když není pohyb, není život. To by pak existovaly jen kameny!

PRVNÍ DIMENZE:

ŽIVOT V LOKÁLNÍM SPOLEČENSTVÍ

První komunikační dimenze vzniká při setkání lidí, kteří utvoří společenství. Ve Švédsku existovala přibližně do roku 1850 jen tato komunikační dimenze. Lidé žili lokálně, na jednom místě, a během jednoho dne se mohli na vzdálenost pěší chůze setkat s ostatními. Žili svým tempem. Od rána, kdy vstali, až do večera, kdy si šli lehnout, pracovali. Protože v této době neexistovalo pohodlí v podobě centrálního topení, začalo se bez velkého přemýšlení hned po ránu topit. Chleba nebylo možné koupit, takže si ho pekli sami. Přibližně devadesát procent času během dne bylo třeba věnovat nezbytným činnostem. Ve společenství bylo k dispozici všechno, co bylo zapotřebí k tomu, aby lidé rozuměli životu. V tom byla jednoznačnost a společné vnímání skutečnosti. Zběhlost ve znalostech a dovednostech nebyla verbální, ale spočívala v tom, že člověk něco uměl. Čím hlubší byla schopnost a znalost toho, jak přežít, tím hlouběji byl člověk propojený se svou spokojeností.

To platí ostatně celkově v životě i dnes. Děti tehdy jednoduše následovaly životní rytmus svých rodičů a byly součástí všeho, co dělali dospělí. Tím, že u toho byly, se všechno naučily. Lidé mluvili málo pomocí vět, spíš používali jednotlivá slova, aby naznačili, co bylo třeba. Sice si mysleli to nebo ono, ale tolik se tomu nevěnovali. Byli spíše přítomní v životě „tady a teď“. Byli spokojení a měli pocit bezpečí, zatímco vykonávali nejrůznější činnosti, a to i když si dělali starosti, jestli budou mít dost jídla. Věděli, že v zásadě umějí všechno, co potřebují.

Nové informace se dozvídali na nedělní mši v kostele od faráře, který měl kontakt se světem a přístup k novinkám. Bylo mnohem méně konfliktů, protože všichni lidé sdíleli stejný život, stejnou kulturu a řeč. To neznamená, že by neexistovalo i hodně nespokojenosti nebo že by se lidé navzájem nepomlouvali, to existovalo také!

Nemateriální a materiální, nehmotné a hmotné bylo daleko víc než dnes prožíváno jako spojené, jako jednota. Lidé měli útěchu v Bohu. Ti chytřejší přenechali Bohu veškeré hodnocení a tresty, nemysleli si, že by k tomu byli lidé oprávněni. Mnozí jiní se už tehdy stavěli do pozice Boha a hodnotili, soudili a trestali.

DRUHÁ DIMENZE:
VĚDĚNÍ Z VĚTŠÍ VZDÁLENOSTI

K první dimenzi se později postupně přidala druhá, aniž by ta první zmizela. Změna přišla se společenským vývojem, který nazývám sekundárním. Stát požadoval, aby všechny děti chodily do školy, aby se všichni učili to samé. Povinná školní docházka byla ve Švédsku zavedena v roce 1842 a teprve v roce 1910 se prosadila v celé zemi. Mnozí rodiče nechtěli, aby jejich děti chodily do školy, protože tím se jim dostávala do hlavy spousta nepodstatných, „podivných“ informací a začaly jinak myslet. Povinná školní docházka byla přitom zavedena právě proto, aby přiměla rodiče posílat děti do školy. Když se podíváme na situaci dnes, je to přesně naopak! Teď žáci chodí do školy z donucení a rodiče jsou zoufalí, když nemohou přimět své děti k tomu, aby do školy šly.

V první dimenzi se lidé hodně zabývali Bohem a vírou. Ti, kdo řídili zemi, však chtěli oddělit světské od náboženského. Ve škole se proto děti měly učit světské věci odděleně od náboženských, od věrouky.

Ve druhé dimenzi se lidé naučili číst a psát. Z toho se vyvinulo odlišné myšlení, jiný způsob, jak nazírat svět – říkám tomu sekundární myšlení, více vnějškové. Knihtisk umožnil, že lidé mohli dostávat denně zprávy z celé země a několikrát do týdne lokální zprávy. Elektřina umožnila vyrábět světlo. Objevilo se rádio. Na začátku to nebylo tak, že by se v rádiu mluvilo volně, spontánně – všechno se četlo: zprávy, předpověď počasí, knihy. Nahrála se a vysílala klasická hudba, což bylo neuvěřitelně fascinující. Na začátku bylo elektrické vedení tak nedokonalé, že bylo třeba vypnout všechna světla, aby bylo možné rádio vůbec poslouchat. Seděli jsme ve tmě a nábožně poslouchali. Nové „módní“ informace ale zůstaly víc vně každodenního života, nespojily se s ním. Bylo zajímavé slyšet, co se odehrávalo někde o kousek dál, ale první dimenzi to zatím moc neovlivnilo. To až po několika generacích. Lidé znali život v první dimenzi a pro to nové, co přicházelo zvenku, bylo nejprve třeba porozumění vyvinout.

Všechny dimenze vždy existovaly v „atmosféře“* současně. Lidé jako Koperník nebo Archimedes porozuměli něčemu novému. Byli to sice jen jednotlivci, ale ostatní to pak mohli použít. Všechno, co mohou lidé kdy vyvinout nebo vynalézt, je už přítomné v konstituci Vesmíru. Je to tady, když tu není nic jiného.

Většina dnešních dospělých, kteří se narodili před rokem 1990, žije ve třetí komunikační dimenzi.

Co to znamená?

* Pojmem „atmosféra“ (Atmosphäre) rozumí autorka nikoli vzdušný obal Země, ale myšlenky či vnitřní stavy lidí v místnosti; sumu informací, které sice nejsou vnímatelné běžnými smysly, ale disponovaní jedinci v nich dokážou „číst“ a využívat je (pozn. red.).

TŘETÍ DIMENZE:
SVĚT VSTUPUJE DO OBÝVACÍHO POKOJE

Uvědomme si, že dosavadní dimenze zůstávají a přichází nová. V první dimenzi jsme doma v naší malé vesnici, ve druhé dimenzi si uvědomíme, že žijeme v nějaké zemi, a ve třetí komunikační dimenzi se staneme světoobčany. Technologicky přibyla televize. Pomocí televize můžeme vidět obrazy z celého světa a dívat se na ně ze svého obývacího pokoje. Tak dostaneme vhled do různých zeměpisných oblastí, do divoké přírody, do cizích měst a tak dále. Obrazy začal člověk dostávat i z území, která byla dříve na mapě bílá, nedostupná, například z Afriky. K tomu se přidalo to, že jsme díky vynálezu parního stroje a později spalovacího motoru získali možnost cestovat výrazně dál než dosud: nejprve uvnitř hranic našeho státu, později do jiných částí světa. Postupně zmizely celní kontroly a přibylo mnohem více dopravních prostředků – auta, lodě, letadla, díky nimž bylo možné pohybovat se na mnohem větší vzdálenosti. To změnilo ve srovnání s první a druhou dimenzí naše myšlení a náš způsob vyjadřování. Mohli jsme si dopřát luxus, koupit si volný čas a pohodlí. Tím se stalo s lidmi něco podivného.

Pokud strávíme devadesát procent dne tím, abychom se postarali o nezbytnosti, nejsme současně zaměstnáni různými myšlenkami – odsudky, posuzováními, trestáním a nemáme žádné psychické potíže. Ale pokud potřebujeme na nezbytnosti jen dvě nebo tři hodiny denně, a navíc bychom si i na ně mohli někoho najmout, pak získáme určité množství času, který použijeme na to, abychom vydělali peníze, za které si můžeme koupit pohodlí. Tím nebo jiným způsobem se přizpůsobíme a časem se cítíme využití a nespokojení. Pak máme dojem, že za naši snahu nedostáváme odpovídající mzdu. Máme nekonečné množství času, které nazýváme volným časem, v němž se můžeme rozhodovat, co chceme dělat. To označujeme jako „štěstí“. V tom se skrývá velké množství myšlenkových omylů. Jsou tak všeobecné, že jim podléhají skoro všichni lidé, a proto se stávají nedorozuměními většiny.

Tento problém se pak snažíme vyřešit tím, že si vytváříme vnější bezpečí, protože věříme, že to je štěstí. Kupujeme si stále více věcí, domů, aut, lodí a chalup nebo chat. Tím se stáváme dobrými spotřebiteli. Zvyšujeme přírůstek. Ekonomizujeme bytí. Znamená to, že se musíme víc a víc starat o to, abychom mysleli na věci, abychom o ně pečovali. Všímáme si toho, že nás to omezuje. Současně k nám prostřednictvím zpravodajství z celého světa pronikají informace o chudobě a to nám ubližuje, vyvádí nás to z vnitřní spokojenosti, protože vědomě nerozumíme tomu, že na tom nic nezměníme. Zajistili jsme si bezpečí ve vnějších věcech a uvěřili jsme, že s větším množstvím vnějších věcí vznikne větší bezpečí. A v tom sami sebe obelháváme.

Je ještě jedna myšlenka, kterou jsme sami sebe obelhali, a sice že „vědění není nikdy těžké nést“. To se ale mýlíme. Vědění, které používáme, není vůbec těžké nést. Ale všechno vědění, které nepoužíváme, celou dobu volá po tom, abychom ho použili. To je velmi těžké nést.

Dobrou věcí ve třetí dimenzi je, že je méně válek než dřív. To platí především pro západní „civilizovaný“ svět, kde je většina obyvatel pevně usazena ve třetí komunikační dimenzi. V rozvojovém světě je větší tendence k ozbrojeným konfliktům. Ale až ve třetí dimenzi se lidé dozvěděli, kolik válek už bylo. Třetí dimenze proměnila celou civilizaci mnohem víc než první dvě dimenze: proměnila to, jak uvažujeme, jak se díváme na sebe samé a jak se díváme na svět.

To zní tak, jako by při přechodu z druhé ke třetí dimenzi existovalo hodně manipulace!

Ano, tak to bylo! Byl za tím záměr. Člověk měl být osvícen novými informacemi. V první dimenzi měli lidé spokojenost sami v sobě bez ohledu na to, jak se jim dařilo, ale takoví lidé nejsou vhodní k tomu, aby se stali konzumenty, spotřebiteli. V přírůstkovém hospodářství, v ekonomii růstu je zapotřebí lidí, kteří konzumují. Proto byli do této situace lidé vmanipulováni a hledělo se na to, aby to primární bylo překryto sekundárním. Celá myšlenka o ekonomického růstu staví na tom, co všechno mohou lidé mít, po čem mohou toužit, ale s čím pak nebudou spokojeni. To se vyrábí a má se to kupovat. Při přechodu mezi první a druhou dimenzí šlo mnohem více o možnost uživit všechny lidi, bylo to v době explozivního nárůstu počtu obyvatel. Starým způsobem by to bývalo nešlo. Když se společnost rozvinula do té míry, že všichni měli co jíst, měli střechu nad hlavou atd., byla zde šance přestat se zabývat stálým růstem a přejít na ekonomii potřeb. Ale vzniklo přání ještě většího luxusu a tím celá manipulace teprve pořádně začala. V tom se ukazuje nedokonalost života. Věci, které jsme nejdřív vynalezli jako konstruktivní, jsou časem používány destruktivně.