Věnuji Elišce, Petrovi a Michaele Štefkovým

© Jaromír Jindra, 2019

ISBN 978-80-7617-744-4

O velikonoční neděli, třetí den po mém příjezdu, byla otrávena má družina. Já, ochráněn boží milostí, unikl jsem otrávení, protože veliká mše byla sloužena dlouho a já při ní přijímal; proto jsem nechtěl před mší jíst.

Karel IV., Vlastní životopis

KAPITOLA PRVNÍ

SVEDE CESTY DVOU LIDÍ, KTERÉ PŘED LETY ROZDĚLILA CTIŽÁDOST, ALE JEJICHŽ SRDCE SI ZŮSTALA BLÍZKÁ I PŘES DOMNĚLOU ZRADU

TŘEBAŽE SE BLÍŽILO POLEDNE, nad krajinou se stále ještě válela v hustých chuchvalcích mlha. Svět se potápěl do neskutečna a také zvuky koňských kopyt dostávaly zvláštní zabarvení.

Jezdec několikrát zabušil na bránu cmuntského hradu. Věděl, že nebýt mlhy, byla by jistě dokořán; byl čas míru a kam až lidská paměť sahala, ani od sousedního panstva nehrozilo žádné nebezpečí, ale za panujícího nečasu bylo obezřetné, když brána zůstala uzavřena.

„Kdo tam?“ ozval se čísi hlas, na který jezdec odpověděl:

„Rytíř z Vildštejna. Přijel jsem navštívit paní Hedviku von Silbernberg.“

Za branou nastal pohyb následovaný zvukem odsouvané závory a pomalu se otevírajících těžkých dubových vrat. Konečně se v nich objevil prostor akorát pro koně a návštěvník vjel do hradu. Zdálo se, že tady je mlhy méně než venku, a když jezdec shlédl ze sedla dolů, mohl docela dobře rozeznat dva zbrojnoše sloužící u brány.

Vzpomněl si na časy, kdy tady takhle stával sám a pozorně si prohlížel každého, kdo přijížděl za panem Siegfriedem z Lichtensteinu. Kolikpak je to vlastně let? Šest? Nebo možná osm? Čas tak strašlivě letí, že se ani nenaděješ a přibude ti nová vráska… Také jeho čelo, jež bylo v čase služby na cmuntském hradě hladké, dnes zdobí několik předčasně vyhloubených rýh, svědectví strázní i starostí, jež mezitím musel překonat. Tenkrát by se rád optal na účel návštěvy, když ne každého, kdo projížděl branou, tak alespoň toho, kdo se mu zdál být něčím podezřelý, ale musel mlčet. Teď se sklonil o něco níž, takřka k hlavě stojícího zbrojnoše, a potměšile se otázal:

„To se ani nezeptáš, co jí chci?“

Muž ve zbroji přešlápl, zatvářil se přitom doslova jako debil; úplně ho zmátlo, že mu pán na koni položil nějakou otázku, ale nejspíš to žádný debil nebyl, když se docela rychle dokázal rozhoupat k odpovědi: „To není mojí povinností…“ Ustoupil o krok a současně si pozorně prohlížel pána, který se chová tak zvláštně. Okamžik zaváhal, zda udělal dobře, když ho do hradu vůbec pustil.

„Kdybych tady byl pánem já, musel by ses zeptat. Jde přece o bezpečnost hradu a všech, kdo v něm žijí, nebo se snad mýlím?!“

Ani nečekal na odpověď, poplácal koně po šíji a krokem vjel na malé hradní nádvoří. Jezdec doslova cítil v zátylku utkvělý pohled muže od brány a s potměšilým úsměvem se domýšlel, jak si teď nejspíš v té svojí žoldnéřské hlavě srovnává podivné chování člověka, který přijel za paní Hedvikou. Nemýlil se. Muž v bráně skutečně pořád stál na stejném místě, díval se za jezdcem a hlavou se mu honily neuspořádané myšlenky jedna za druhou; nevzpomínal, že by zrovna tohoto člověka kdy viděl, ale nemohlo mu uniknout, že se tady vyzná, jako kdyby na cmuntském hradě žil odjakživa.

Sotvaže návštěvník seskočil ze svého hnědáka, s naprostou jistotou ho odváděl směrem ke stájím – právě těm, kde si kdysi dávno jakoby v úplně jiném životě smlouval s Hedvikou útěk –, aby jen o chvíli později zamířil ke vchodu do palácové budovy. Zbrojnoš si pak ještě dlouho krátil čas rozebíráním téhle záhady, až nad ní konečně mávl rukou. Co je mu vlastně po tom? Nakonec – ať se mu třebas lebka rozskočí, správná odpověď mu z ní stejně nevypadne.

Nic se tady nezměnilo, pomyslel si příchozí cestou k mistrně vyřezávaným dveřím pokoje takřka na konci chodby, který kdysi – jak si dobře pamatoval – obýval Siegfried z Lichtensteina. Teď ho nejspíš zdědila Hedvika, stejně jako tenhle hrad a panství. Zhluboka se nadechl a pak rozhodně zaklepal. Děj se vůle Boží! Snad že stiskl kliku příliš brzy, jen o zlomek času dříve, než uvnitř zaznělo vyzvání ke vstupu, a proto ještě na prahu stačil zachytit nespokojený výraz na tváři mladé ženy, které komorná právě dokončovala složitý účes.

„Jsem rytíř z Vildštejna,“ uklonil se návštěvník dříve, než stačila vyslovit otázku, jež by se nejspíš stejně týkala jeho. Zrovna tak ho mohla vykázat ven z komnaty, aby nebyl přítomen její toaletě, v horším případě rovnou z hradu – to podle momentálního rozmaru.

S uspokojením si uvědomil, že Hedvika se ve tváři za všechny ty roky, co ji neviděl, takřka nezměnila. Její kdysi pružné dívčí tělo však přijalo podobu zralé ženy. V duchu zapátral, kolik jí asi tak už je let a nemohl ani uvěřit, že nejspíš dvaatřicet… Už dávno jí odpustil, čím se kdysi – alespoň on to tak cítil – na něm provinila. Bez varování, beze slova ho přece opustila, ujela z Prahy a vzala s sebou i malého Josífka. Ten útěk ho ranil. Hluboce a trvale. Tehdy byl přesvědčen, že se se zradou Hedviky nikdy nevyrovná a nejspíš to byla pravda; ženy se v jeho očích proměnily z křehkých bytostí, jež je třeba hýčkat něžnostmi, v osoby, které se strojí jinak než muži, rády tančí a prozpěvují si, dokonce ani neumějí zacházet s mečem, ale jejichž myšlenky a činy jsou nepochopitelné. Jsou sice nejkrásnějším výtvorem božského tvoření, ale není radno je brát vážně.

Teď tedy stojí před ženou, která spolu s léty snad ještě zkrásněla, a při pohledu na ni si už není tak jistý, zda jí bezvýhradně odpustil. Snad ano. Jedno však věděl naprosto určitě: nikdy ji nepřestal milovat.

Hedvika hleděla na cizince beze slova. To, čeho se Matouš obával, totiž že ho okamžitě vykáže ze své komnaty, ji zřejmě nenapadlo. Úlevně si oddechl, zatímco ona hledala odpověď na otázku, kdo je ten cizinec, který k ní tak nečekaně vstoupil. Jméno, jakým se představil, jí nic neříkalo, ani jeho tvář jí nepřipomínala nikoho z pánů, s nimiž se v posledních letech třeba jen občas stýkala.

Mlčení si Matouš vyložil jako překvapení nad jeho příchodem. Bude jí tedy muset pomoci z nesnází.

„Přijel jsem, Hedviko, za tebou. Dlužím ti svou návštěvu…“ postoupil k ní o několik kroků blíž.

Chtěl by toho říci mnohem, mnohem víc, ale její oči ho zkoumaly pořád stejně jako ve chvíli, kdy vstoupil, a Matouš si teprve teď uvědomil, že ho nepoznala. Jak by také mohla?! Čas na něm nejspíš zanechal větší stopy, než si dosud připouštěl a hlavně – až v posledních dvou letech si nechal růst pečlivě upravovaný věneček vousů okolo úst. I takový vous muže promění.

„Zřejmě bych se ti měl představit jinak… Jsem Matouš. Matouš Rozoumek. Ale zároveň také rytíř z Vildštejna,“ dodal chvatně.

Nemohlo mu uniknout, jak se Hedvika při vyslovení jeho jména zachvěla, ani to, jak v okamžení zbledla.

„Matouši!?“ vydechla nevěřícně a takřka současně vstala a zamířila k příchozímu. Co následovalo, překvapilo i ji samotnou. Vrhla se mu okolo krku a několika rychlými polibky ho políbila na obě tváře i na rty. Poté položila svou hlavu na jeho rameno a usedavě se rozplakala.

Zaskočilo ho to, takhle si setkání s Hedvikou nepředstavoval. Nebo snad ano? Sám nevěděl. Byl zmaten. Možná že nejen on, ale ani Hedvika nezapomněla… Snad ho také miluje i teď, po letech odloučení. Podvědomě ji k sobě přitiskl, hladil ji po vlasech a bylo mu docela lhostejné, že tím třeba poničí důmyslný účes, s nímž se komorná lopotila kdoví jak dlouho. Čert ho vem! Co záleží na nějakém účesu? Takhle zůstat v objetí až do skonání věků, to by si přál. Teď věděl, že proto se neohlížel za jinými, neboť pro něho existovala jen ona.

Svého konce se však dočkala i nekonečnost okamžiku shledání a Hedvika se jemně vymanila z Matoušova objetí. Podvědomě však vyhledala jeho ruku a vedla ho dál do pokoje ke stolu a beze slova, jen pohybem ruky, ho vyzvala, aby se posadil. Pak se otočila ke komorné a poslala ji pro víno a nějaké pohoštění. Host, který právě přijel, má jistě hlad. Dívka mlčky přikývla a vzdálila se. Sotvaže za sebou zavřela dveře, ulehčeně vydechla. Náhodou se stala svědkem pro ni nepochopitelné události – až tohle bude vyprávět v kuchyni! Jenom jedno nevěděla, co je to za muže? Bratr, nebo tajný ctitel? S nikým jiným by se její paní takhle nevítala. Ale i na to jistě brzy připadne…

„Matouši,“ opakovala Hedvika jeho jméno a jemu se zdálo, jako by se ho nemohla nabažit snad proto, že ho tolik let nemohla vyslovit. „Už jsem tě ani nečekala,“ v tónu zašeptaných slov zaslechl Matouš dávnou beznaděj. „Proč jsi nepřijel, když jsem za tebou poslala Prokopa? Tenkrát jsem tě tolik potřebovala!“

„Vím,“ musel jí to přiznat, stejně jako musel vypovědět, proč se Prokop vracel z Prahy s nepořízenou, „ale potřebovala mne také královna Eliška. Byl jsem v jejích službách, ne ve tvých.“

V těch slovech zaznělo i trochu trpkosti. Málem řekl: Na rozdíl od tebe mne královna nikdy nezradila a já neměl právo zradit ji. Kdyby tohle vyslovil, dotkl by se něčeho, co má už navždy zůstat, když ne zapomenuto, tedy alespoň uzamčeno na sedm západů.

„Rozumím,“ řekla a Matouš si nebyl tak docela jist, zda Hedvika nečetla jeho skryté myšlenky. Pokud přece, nedala to najevo.

Až po chvilce mlčení se otázala:

„Představil ses jako rytíř z Vildštejna. Tys opravdu rytíř?“ Usmál se, přiblížil svou tvář tak blízko, jak deska stolu dovolovala, k obličeji Hedviky a tiše, s důrazem snad na každé slovo, jí potvrdil: „Ano, jsem skutečný rytíř z Vildštejna. Nevypůjčil jsem si ani jméno, ani titul tak jako ty.

Odpusť, že jsem to připomněl,“ musel to říct.

„Takže ty o tom víš…“

„Prokop mi všechno řekl, když mne v Praze vyhledal a přemlouval, abych přijel za tebou do Cmuntu. Neměj ale obavy, nikomu jsem se ani slovem nezmínil a od této chvíle jako bych nevěděl nic o tom, jak jsi přišla k titulu a majetku.“

Souhlasně přikývla. Oba vědí, ale oba také dokáží uchovat tajemství.

Jak je to všechno dávno! Kdo ví, zda život, který žila, žila opravdu ona sama… Bývala kdysi obyčejnou dívkou v Libořezích, kterou při vpádu do vesnice unesl Heinrich von Klingenberg, pán Heidenreichsteinu. Možná z ní chtěl udělat děvečku na svém hradě nebo svou milostnici, kdo ví? Jenže pak ji prohrál v kostkách a ráno druhého dne si ji do Cmuntu odváděl Siegfried z Lichtensteinu. Jeho žena byla už řadu let vážně nemocná a on se v Hedvice doslova zhlédl. Kdo ví, jak vážně mínil svá slova, že z Hedviky učiní svou paní poté, co jeho žena zemře? Bylo to kruté, nehodné křesťana, ale on s její smrtí najisto počítal. Hedvice nezbýval čas na to, aby zjistila pravdu. Nečekaně se v Cmuntu objevil její snoubenec Matouš řečený Rozoumek a odvedl ji nejdříve do rodné vsi, později do Prahy a tam se stali manželi. Sotva za čtyři měsíce porodila syna Josífka. Matouš pochopil, že dítě nezplodil on, ale Siegfried z Lichtensteinu, a ona sama mu to také doznala. Byla neskonale vděčná svému muži, že Josífka přesto přijal za svého. To všechno z bezmezné lásky k ní, k Hedvice. A jak mu ona odplatila? Využila první příležitosti, kdy se Siegfried objevil v Praze, a bez rozloučení Matouše opustila. Zlákala ji vidina bohatství a pohodlného života. Po příjezdu do Cmuntu ji Siegfried začal všude představovat jako Hedviku von Silbernberg, přítelkyni nebožky ženy, která vychovávala syna Josefa, narozeného sotva týden před odchodem jeho manželky na věčnost. Ano, Matouš má pravdu, že se honosí vypůjčeným jménem.

Trvalo dobře dva roky, než se Siegfried rozhoupal a splnil svůj starý slib a z Hedviky se stala právoplatná manželka cmuntského hradního pána. Byla jí však sotva půl roku. Siegfriedův život ukončil šíp, zrádně vystřelený na lovu, šíp, který má Hedvika pečlivě uschovaný jako důkaz vraždy. Jako by tohle nebyl život její, ale někoho jiného. Teď tady spolu s ní sedí Matouš Rozoumek, muž, kterého sice podvedla, ale kterého přesto nepřestala milovat.

„Děkuji,“ řekla prostě.

„Není třeba děkovat. Dobře vím, jaké neštěstí dokáže pravda způsobit.“

V té chvíli se otevřely dveře a vstoupila komorná spolu s jednou služebnou dívkou z kuchyně; přinášely pohoštění i chutné červené víno. Služebná, zatímco stavěla před Matouše pohár a mísu s pokrmem, si pozorně prohlížela hosta, o kterém už komorná stačila v kuchyni navyprávět hotové legendy. Kdo je to, však nevěděla. Bratr nebo jiný příbuzný, se kterým se jejich paní dlouho neviděla? Asi. Možná. Snad. Na větší mudrování jí však nezbyl čas. Bylo prostřeno, víno naplnilo pohár a obě služebné musely svou paní opět opustit. Jak rády by se proměnily třeba v mouchy, usadily by se na opačné straně stolu, naslouchaly každému slovu a nic, žádné hnutí ve tváři paní Hedviky ani toho neznámého muže by jim neuniklo…

„Cos dělal ty, Matouši?“ zeptala se Hedvika.

„Už jsem řekl. Sloužil jsem své královně,“ odpověděl vyhýbavě.

„Už nesloužíš?“ zajímala se.

„Eliška Přemyslovna přece zemřela… Tím moje služba skončila.“

„Nevěděla jsem to,“ přiznala, „zprávy se sem nedostávají moc často od doby, kdy Siegfried zahynul. Jako by se tady čas zastavil. Ne, tak to jsem přehnala,“ pokusila se o letmý úsměv. „Jezdívám s Josífkem na Heidenreichstein, někdy pobudeme několik dnů nebo i týdnů a Josífek si užívá společnost Heinrichových dětí.“

„Mohl bych vidět syna?“ Matouš rázem ožil.

Potěšilo ji, že jeho vztah k Josífkovi se zřejmě nezměnil.

„Dám ho přivést,“ souhlasila, „ale o jedno tě prosím – pamatuj, že je to Siegfriedův syn, ne tvůj. Tys byl pouze jeho otčím a Josífek si tě vůbec nepamatuje. Vždyť mu byly sotva dva roky, když…“ nedopověděla, bylo to zbytečné.

Matouš souhlasně přikývl. „To je přece samozřejmé. Neohrozím jeho budoucnost, to v žádném případě! Nepletu-li se, je dědicem po Siegfriedovi, budoucí hradní pán…“ Hedvika vstala, přešla ke dveřím, aby přivolala svou komornou, která, jak se Hedvice zdálo, na poslední chvíli od nich odskočila. Zřejmě poslouchala… Moc toho jistě pochytit nemohla, uvědomila si Hedvika, mluvíme s Matoušem docela tiše, ale přece jen bude dobře, když ji – pro jistotu – hodně rychle propustím ze svých služeb. Pak možná pochopí, že přílišná zvědavost se nevyplácí.

Netrvalo dlouho a do pokoje vešel vytáhlý chlapec, zdánlivě samá ruka samá noha, s úzkou tváří a pronikavýma očima, jimiž si zvídavě prohlížel neznámého hosta.

„Co si přeješ, teto Hedviko?“ ptal se hned na prahu.

Takže tetička, proběhlo Matoušovou myslí. Co však ten chlapec skutečně k Hedvice cítí? Od dětství zná jen ji. Ženu, o které říkají, že byla jeho matkou, nikdy nepoznal. Pro něho se možná oba pojmy, matka a tetička, vzájemně prolínají…

„Pojď blíž a posaď se tady s námi,“ vyzvala ho Hedvika a chlapec poslušně vykonal, co se na něm žádalo.

„Asi bych vás dva měla vzájemně představit. Můj svěřenec Josífek, skutečný a jediný pán cmuntského panství, a rytíř Matouš Rozoumek z Vildštejna.“

Muž a chlapec si obřadně podali pravice a jejich oči zkoumaly toho druhého. Zdálo se, že test dopadl příznivě.

„Vyrostl jsi,“ přerušil náhlé ticho Matouš. „Kolik ti vlastně je?“

„Letos mi bylo třináct,“ ohlásil hrdě chlapec. Nejspíš mne tenhle rytíř zná, pomyslel si. Ale já si na něho vůbec nevzpomínám. Kdo ví, jestli jsem ho vůbec někdy viděl. Josífek dávno znal všechny šlechtice z okolí. Alespoň občas se vzájemně navštěvovali, třebaže pánové většinou zajížděli sem, do Cmuntu. Vzápětí se obrátil k Hedvice: „Proč jsme ještě nenavštívili Vildštejn, teto Hedviko?“

„Je to daleko.“

„A jak daleko?“ nedal se odbýt.

„Chtěl by ses tam opravdu podívat?“ Matouše potěšil chlapcův zájem.

Josífek několikrát po sobě rychle přikývl.

„Pokud teta Hedvika dovolí, vezmu tě tam někdy s sebou.

Umíš ty vůbec jezdit na koni?“

Josífek se na hosta nevěřícně zadíval. Jak to, že o něčem takovém vůbec pochybuje?!

„Byl jsem ještě hodně malý, když mne učil jezdit na koni Heinrich von Klingenberg. A věř, pane, byl to náročný a hodně dobrý učitel!“

„To rád slyším. Protože na můj hrádek je to dva možná dokonce tři dny rychlé jízdy…“

„Cože? Tak daleko? To je snad na druhém konci světa!“ Matouš se rozesmál. „Kdepak, svět je ještě mnohem, mnohem větší. Sám to brzy poznáš. Vidím, že z tebe jednou bude dobrý válečník!“ Mínil to jako pochvalu, ale u Hedviky se se zlou potázal.

„Kdepak!“ ozvala se vášnivě. „Z něho válečník nebude, to nedovolím!“

„Ale teto…“ ohradil se chlapec. „Muž se nesmí vyhýbat boji a musí umět sám rány rozdávat. – To mi pokaždé, když spolu cvičíme, připomíná pan Heinrich,“ obrátil se k Matoušovi.

„Má pravdu,“ přisvědčil Matouš. „Pokud si chceš udržet své panství, nemůžeš si dovolit dát najevo změkčilost. Jen silnému patří svět, jak se říká.“

„Jak dlouho se u nás hodláš zdržet, Matouši?“ zeptal se Josífek přímo.

„Vždyť sotva přijel,“ řekla Hedvika, „a ty už bys hosta vyháněl?“

„Nerozuměla jsi mi, teto. Chtěl bych jen vědět, kdy spolu s Matoušem vyjedeme do Vildštejna.“

„Nic jsem ti přece neslíbila…“

„Pravda, nic jsi neslíbila, ale přesto mi tu cestu dovolíš, že?“ pronesl ta slova s jistotou dospívajícího dítěte, které ví, že každé jeho přání je předem splněno.

Matouš se díval na Hedviku, v jejíž tváři se dalo číst lépe než v kterékoliv knize, co jich jen v klášterních knihovnách mají. Ona tomu dítěti nedokáže odepřít nic. Vůbec nic.

„Stačilo by ti, Josífku, kdybych se vracel na svůj hrádek řekněme za týden?“

„Hm, je to sice za dlouho,“ řekl trochu zklamaně chlapec, „ale co se dá dělat. Musím počkat.“

„Neboj se, Hedviko, dám na něho pozor a zase ti ho přivezu zpátky,“ slíbil Matouš přesto, že ona sama dosud nedala svolení k žádné cestě…

Okolo poledne se mlha rozplynula a krajinu zaplavilo příjemné podzimní slunce. Hedvika pozvala svého nečekaného, avšak vítaného hosta k malé procházce do zahrady.

Matoušovi bylo rázem jasné, že by s ním chtěla prohovořit něco, co není určeno žádným jiným uším než těm jeho. Do zahrady vstoupili skrytou brankou; Matouš ji snadno přelétl jediným pohledem – několik ovocných stromů, na jejichž holých větvích viselo pár opuštěných jablek ponechaných jako zimní potrava pro ptáky, pusté záhonky, o jejichž účelu se nedalo pochybovat: celoročně se tady pěstovala zelenina pro hradní kuchyni. Nikde žádné místo pro posezení, dokonce ani cestičky mezi záhony nelákaly k romantické procházce. Ušli možná deset kroků mlčky, když se Hedvika zastavila.

„Proč jsi vlastně přijel, Matouši?“ chtěla vědět. „Víš, že máš sedm let zpoždění?“

Takže je to sedm let… Tenkrát za ním vyslala do Prahy zbrojnoše Prokopa. Lhal by sám sobě, kdyby tvrdil, že ho nezaskočila její nabídka, jež nebyla o ničem menším než o návratu do času, kdy se oni dva milovali. A on? Co udělal on sám? Před láskou a vlastním štěstím dal přednost službě královně Elišce. Sedm let nechal Hedviku čekat.

Sklopil hlavu, tak ho tížil náhlý pocit viny za všechny ty roky, které uplynuly v marnosti a jež už nikdy nevrátíš a ničím nenahradíš.

„Vím. Můžeš odpustit?“ řekl a Hedvice se až srdce sevřelo, když slyšela smutek v Matoušově hlase.

„Nenapadlo tě, že na tebe třeba už dávno nečekám? Že jsem vyslyšela nabídku někoho jiného?“ zaznělo přesto z jejích úst.

„I na to jsem pomyslel. A věř mi, kolikrát se mi po tobě zastesklo tak silně, že bych nejraději v tu chvíli sedl na koně a vypravil se za tebou…“

„Ale neudělal jsi to!“ Ne, Hedvika nechtěla, aby to znělo jako výčitka, třebaže po pravdě to výčitka byla.

„Neudělal. Však jsem ti to už po Prokopovi vzkázal.

Královna mne potřebovala…“

„Královna, pořád jenom královna!“ samotnou ji překvapilo, jak ji už pouhá zmínka o Elišce přivádí ke zlosti.

„A na mně ti nezáleželo? Tobě bylo docela lhostejné, co cítím, jak žiji…“

Obrátil se k ní celým tělem a vzal opatrně, něžně její ruce a skryl je ve svých dlaních. Upřeně se zahleděl na její tvář a tiše, s veškerou vážností jaké byl té chvíle schopen, řekl: „Křivdíš mi. Možná stejně, jako jsem křivdil já tobě, když jsi mne opustila. Teprve časem jsem pochopil, nebo si alespoň myslím, že jsem pochopil, proč ses rozhodla právě tak a ne jinak. Tobě nešlo o mne ani o Siegfrieda, ale o Josífka. Jemu jsi chtěla zajistit budoucnost, Siegfriedovo bohatství… Ale věř, nezapomněl jsem na tebe ani na našeho syna.“

Chtěla připomenout, že Josífek, třebaže se narodil v době, kdy Hedvika a Matouš byli manželé, není jeho syn, ale zdržela se toho, aby znovu nejitřila staré rány. Matouš přesto pochopil a přiložil jí prst na ústa.

„Často jsi mi vstupovala do snů,“ přiznával, „až příliš často na to, abych mohl zapomenout i kdybych třeba chtěl. Přijel jsem možná pozdě a máš plné právo mne poslat zase pryč. Tím spíš, když mám sedm let zpoždění. Jak tedy rozhodneš?“

Pokusila se o úsměv, ale jen se po její tváři neznatelně mihl, aby po něm vzápětí nezůstala ani stopa. „Jakže se rozhodnu? Třeba s odpovědí taky počkám sedm let…“

Jenže to už budu stará… pomyslela si. Hodně stará…

„Dovedu čekat!“ pronesl rozhodně a v očích mu zaplály šibalské ohníčky.

„Myslíš snad, že já ne?“ opětovala Hedvika a úžeji se k Matoušovi přimkla. „Co řekneme Josífkovi?“

„Pravdu.“ Jen to slovo vyřkl, spatřil v očích mladé ženy strach.

„Jakou pravdu?!“ chtěla vědět.

Políbil Hedviku na ústa a teprve pak odpověděl: „Že se vezmeme a on tak dostane nového vychovatele a snad i otce.“ Uvolněně se rozesmála. Pobavilo ji, že bude chystat svatbu s mužem, se kterým je už déle než třináct let spojena manželským slibem, vysloveným a před Bohem uzavřeným v kostele u sv. Haštala v Praze.

„Nebude to rouhání?“ zašeptala.

Matouš dobře chápal, nač Hedvika právě myslí.

„Bůh nanejvýš přivře jednoho oko a znovu nám požehná.“

„Žít budeme tady,“ rozhodla.

„Já myslel, tedy doufal jsem,“ začal koktat Matouš, „že budeš žít spolu se mnou. Na mém Vildštejně.“

„Matouši, uvažuj taky jednou trochu. Sám jsi před chvílí říkal, že všechno, co jsem udělala, dělala jsem pro Josífka. Ano, je tomu tak. A nic na tom nezměním jenom proto, že se k sobě my dva chceme vrátit. Tohle všechno je Josífkovo dědictví a já nemám právo ho o něj připravit, nebo ho nějak ohrozit. Tvůj Vildštejn neznám, ale jistě není větší než tenhle hrad a možná k němu ani nepatří město a tak velké panství. – Co kdybys ten svůj hrádek prodal?“

„Cože?!“ nemohl uvěřit tomu, co právě slyšel. „Prodat? Vildštejn? Dostal jsem ho od krále Jana. Takový dar se přece neprodává!“

Hedvika zvolnila krok a Matouš se mu rychle přizpůsobil. Jistě přemýšlela, zvažovala, co dál… Přece se všechno nakonec nerozbije o nějaký hrádek zapomenutý kdesi v českých lesích!

„Možná bych věděl o lepším řešení,“ promluvil Matouš.

„Jakém?“

„Ponecháme si hrady oba. Budeme žít spolu tady v Cmuntu, já se občas zajedu na několik dnů podívat na Vildštejn – buď sám, nebo spolu s Josífkem – a až syn dospěje, a to už bude za pár let, převezme své dědictví. A my se pak, budeš-li chtít, přesuneme na Vildštejn natrvalo.“

Rozzářené oči Hedviky byly jasnou odpovědí.

KAPITOLA DRUHÁ

UVÁDÍ NA SCÉNU POSLA, JENŽ PŘINÁŠÍ ŠPATNOU ZPRÁVU, ABY SÁM VZÁPĚTÍ NAŠEL SVÉ VLASTNÍ ŠTĚSTÍ

UŽ HODNĚ DLOUHO NEVIDĚL král Jan tak unaveného a špinavého posla! Ten se snad musel vědomě válet v blátě nebo přespávat spolu s prasaty… Dokonce i list, který přinášel, vypadal hodně nevábně. Jen pohledem mu naznačil, aby ho předal osobnímu písaři, a rukou mávl, aby odešel. Kurýr chtěl nejspíš něco říci, možná na svou omluvu, ale po Janově gestu vzdal svému panovníkovi povinnou úctu, otočil se a odešel. Za dveřmi si jen pro sebe od plic tiše zanadával. Honí se za Lucemburkem pomalu po půlce Evropy, a když ho konečně dostihne, tak… Rezignovaně mávl rukou. Může vůbec našinec někdy čekat od pána aspoň minimum uznání? Nikdy. Jsme tady jen proto, abychom beze slova sloužili, a když na to přijde, tak ještě nastavili své životy ve válkách, ze kterých pro nás nikdy nic dobrého neplyne…

Loudal se chodbou tridentského Palazzo Pretorio a přemýšlel, zda zajít dřív do kuchyně a vyprosit si něco k jídlu, nebo vyhledat lázeň, kde by smyl špínu a pot z dlouho nikde nekončící cesty, či padnout kdesi do koutka a pořádně se vyspat. Nakonec se rozhodl pro kuchyni, aniž by se svého žaludku zeptal, zda má hlad; už mu dopředu hlásil, že ano. Vešel tedy do kuchyně, kde ho hned do nosu udeřila vůně pečeně, čerstvého chleba, přepalovaného tuku a dříve, než je všechny stačil rozpoznat a utřídit, už se mu na jazyku převalovaly sliny.

Stará kuchařka, pěkně při těle, se otočila k příchozímu, a zatímco na něj ukázala velikou vařečkou, to aby si ho všimli všichni ostatní, co jich jen v kuchyni bylo, roztáhla ústa do širokého úsměvu, doprovázeného hlasitě bublavým zvukem. Posla takové uvítání znejistělo, ale hlad byl silnější, a tak pokročil dál.

„Hochu, ty tedy vypadáš,“ pochechtávala se kuchařka.

„Taky jsi nám sem mohl rovnou dotáhnout vepříka, se kterým jsi trávil noc…“

„To bych věru rád,“ odpověděl jí a pokusil se také o úsměv, „ale ještě raději bych si teď vzal od tebe jako závdavek třeba vařené koleno.“

„Tohle?“ chechtala se dál a rychle vyhrnula sukni tak vysoko, aby spatřil to její.

„Gerdo, ten chlapec má nejspíš vážně hlad,“ šťouchla do zavalité kuchařky štíhlá holčice, zřejmě její pomocnice.

„Cožpak to sama nevím?“ v mžiku se přestala Gerda smát a ukázala poslu tou svojí vařečkou, jen aby šel až k ní.

„Zdaleka, co?“

Přikývl a oči mu mezitím doslova šmejdily po pekáčích a rendlících, co stály na několika pecích.

„Giulio,“ otočila se Gerda ke své pomocnici, „ukaž tomu chlapci, kde by se mohl umýt, a jestli to zvládneš, tak mu uprav jeho oděv, ať vypadá aspoň trochu k světu…“

„Tak pojď,“ vyzvala ho dívka a pro jistotu mu skryla pravici ve své ruce. „Gerda ti zatím naloží pořádný talíř. Určitě nebude šetřit, je to ta nejlepší kuchařka, jakou znám,“ poslední větu dodala už takřka šeptem a ještě k tomu spiklenecky přivřela oko.

Vděčně se usmál a nechal se poslušně vést. Tohle uvítání bylo rozhodně lepší než to u krále Jana. Po očku pohlédl na dívčinu a v duchu zalitoval; nejspíš hned ráno se bude muset vydat zpátky do Prahy a tahle – jak jen jí to říkají – Giulia se mu vážně zalíbila. Příjemná, milá k zulíbání… Hlasitě vzdychl. Tak hlasitě, až se po něm holčina ustaraně ohlédla.

„Stalo se snad něco?“ zajímala se hned.

„Stalo i nestalo,“ byl to hodně chabý pokus se vykroutit; stejně věděl, jak rád by se jí svěřil a řekl pravdu. Jenže je to pravda, kterou bude muset zamknout ve svém srdci na sedm západů, možná i na mnohem víc, a jen co nasedne na koně, bude nejlepší, když ji hodně rychle zapomene. Dálka a čas budou zloději každé naděje.

Zastavili se u velkého koryta naplněného čistou vodou, ve kterém nejspíš myli nádobí po každé hostině, a posel, jenž se spěšně svlékl do půli těla, se začal horlivě mýt. Dívka se opřela o stěnu a pozorovala ho. Měl štíhlé, dobře stavěné tělo, při každém pohybu viděla, jak v něm doslova hrají svaly svědčící o dobré fyzické kondici. Rychle sklopila oči, to aby si náhodou nevšiml, že ji napadají hříšné myšlenky, ze kterých by nestačilo se pouze vyzpovídat… Jaké by to asi bylo, kdyby ji těma svýma šlachovitýma rukama pevně sevřel, celou celičkou ji k sobě přitiskl a přisál se plnými rty k jejím? Ach, jistě by to bylo nádherné, nezapomenutelné! Jaká škoda, že asi brzy zase někam odjede a jí nezůstane nic víc, než tahle krátká vzpomínka.

Zatímco se utíral, začala spěšně upravovat jeho oděv. Pravda, bylo v něm víc prachu cest, než by měl unést, ale pod jejíma rukama se začal zase měnit v docela obstojný oblek hodný mladého muže.

„Potřeboval by pořádně vyprat,“ ozvala se. „Kdyby ses mohl zdržet třeba dva dny, tak bych…“

Doslova Giulii hltal pohledem. Neušlo jí to a zapýřila se.

„Děvče, rád, moc rád bych se zdržel nejen dva dny… Nejsem ale pánem svého času,“ nemohl jí uniknout špatně skrývaný smutek v hlase.

„Ten oděv opravdu potřebuje vyprat,“ trvala na svém.

„Vyperu ti ho ráda…“ dodala po chvilce zaváhání, zda si tohle vůbec může dovolit přiznat.

Ústa se mu roztáhla do úsměvu a oči zazářily. „Myslíš to opravdu vážně?“

Přikývla.

„Jsi zlato!“ zašeptal a vtiskl letmý polibek do jejích dlouhých plavých vlasů, které by tady v Itálii zrovna nečekal. Nemohl tušit, že Giuliina matka byla Němka a otec Ital, i když něco mu mohlo napovědět, jak plynně hovořila oběma jazyky. Nikdy dřív by nevěřil, že by dokázal pro ženskou sukni ztratit hlavu tak rychle a bezvýhradně. Františku, jsi ztracen, prolétlo mu myslí. Ta dívka je snad kouzelnice; omámila tě ve stejném okamžiku, kdys ji spatřil, a stala se tvým osudem, když sevřela tvoji ruku ve své. Jsi blázen, neskutečný blázen, tohle ti nikdy nemůže vyjít, Giulia, ta nádherná Giulia už jistě dávno má svého obdivovatele, jemuž věnuje přízeň. Lžeš sám sobě, věříš-li, že tady v Tridentu čeká jen a pouze na tebe… I když to neřekl, pochopila, že zůstane tak dlouho, jak to jen půjde. Pak se nejspíš uvidí… napadlo ji.

Konečně byla se svou prací jakžtakž spokojena, podala mu halenu i kabátec a počkala, až se zase oblékne. Tentokrát zaváhala, než uchopila posla za ruku a odváděla ho zpátky do kuchyně.

Tam už na něho opravdu čekal pořádně naložený talíř, dokonce i velký korbel piva a kuchařka Gerda, s rukama založenýma k širokým bokům, postávala před stolicí, kterou pro nečekaného hosta nachystala.

„Chlapče, konečně vypadáš trochu k světu!“ pochválila ho. „A teď ukaž, jaký jsi jedlík!“

Chvíli se dívala, jak mu chutná, a pak spokojeně odkráčela do tmavého rohu, kde se pustila do přípravy těsta.

Giulia zaujala její místo před poslem a otázala se: „Kde budeš spát?“

Pokrčil rameny. „Vždycky se něco najde,“ vysvětloval mezi sousty, jež do něho padala jako do bezedné propasti.

„My, co jsme věčně někde na cestách, si na nějaké pohodlí nepotrpíme. Jednou je to maštal, jindy seník, a když se nenajde nic jiného, tak se vyspíme třeba i pod rozložitým stromem, co roste hned vedle cesty. Podle toho pak taky vypadají naše šaty.“

A když máme obzvláštní štěstí, pomyslel si, tak nám udělá vedle sebe místečko nějaká hezká služtička… V té chvíli se ale jeho myšlenky nějak zašmodrchaly; Giulia jistě není jen tak nějaká…

„Nemáš zrovna lehký život,“ pronesla tiše. „Jak ti vlastně říkají?“

„Proč to chceš vědět?“

„Tak… Zajímá mě to…“ Nemůže přece říct: Zajímáš mě.

A už vůbec ne: Líbíš se mi. Co by si o ní pomyslel?

„František.“ Teď se určitě začne smát, jak se jí tohle jméno bude zdát divné, napadlo ho.

„Pěkné jméno,“ řekla. „Asi se mi bude trochu těžko vyslovovat…“ Vzápětí to zkusila: „Frantyschek.“

„Jde ti to docela dobře, Giulio,“ povzbudil ji.

Ještě několikrát si jméno zkusila, ale ať dělala, co dělala, nedokázala to tak čistě, jak to slyšela od něho. Snad se to časem poddá… Jen kdyby tady mohl zůstat. Nebo aspoň kdyby se brzy vrátil – a pak už zůstal…

František zatím dojedl a spokojeně si pohladil břicho:

„Asi bych měl jít poděkovat Gerdě,“ řekl, vstal a vydal se do míst, kde ji viděl zmizet. Už se docela dobře rozkoukal v přítmí kuchyně, osvětlované víc plameny ohňů než maličkým okénkem takřka pod stropem, a tak kuchařku snadno našel. Právě sázela do pece bochánek chleba.

„Přišel jsem ti poděkovat,“ řekl se vší vážností. „Zachránila jsi mne před smrtí hladem,“ to už byla tak trochu nadsázka a oba to věděli.

„Vím, vím… hlad je nejlepší kuchař,“ hlasitě se rozesmála, „to já se můžu snažit, jak chci, a našim pánům se ne vždy zavděčím… Zkrátka – jsou přežraní!“

„Zdržím se tady asi tak dva dny,“ začal vysvětlovat docela zbytečně, „potřeboval bych si trochu odpočinout na zpáteční cestu. Myslíš, že bych se u tebe mohl zase stavit na jídlo?“

Šťouchla do něho sevřenou pěstí, až poněkud zavrávoral, protože něco takového rozhodně neočekával. „Chlapče, pro tebe se tady vždycky něco najde! Kdybys byl zdejší, jinak bych tě vykrmila!“

„Děkuji ti. A Gerdo… ne všude se ke mně chovají tak hezky jako tady,“ pohladil jí buclatou ruku.

„I jdi, ty šmajchlíři,“ vybuchla v ten svůj bublavý smích a sehnula se k peci, aby si překontrolovala, zda se chléb peče tak, jak má.

František zahučel něco jako „na shledanou!“ a otočil se k východu z kuchyně. Cestou hledal očima dívku Giulii, ale marně. Škoda. Především jí by rád řekl něco hezkého, přinejmenším stejně jako je hezká ona sama.

PO ODCHODU POSLA rozlomil písař pečeť listu, který donesl, a spěšně přelétl jeho text. Očima se vrátil o několik řádek zpět a přečetl si je ještě jednou. Ne, nepřehlédl se, opravdu se tu píše…

„Královna Eliška zemřela!“ zvolal překvapeně.

„Co to je za nesmysl?!“ vyjel na něho Jan. „Je ještě mladá!“

„Sám tomu nemohu uvěřit, ale bohužel, je tomu tak. Skonala dne 28. září v domě probošta Jana na Vyšehradě,“ nahlédl znovu do listiny, zda tam nejsou nějaké další podrobnosti. „Tři dny ji nosili po pražských kostelích a poté uložili k věčnému spánku na Zbraslavi,“ dodal.

„Takže je to pravda…“ zašeptal Jan a těžce dosedl na židli. Neuvěřitelná, přesto skutečná. Sklonil hlavu a tiše šeptal slova modlitby.

„Proč zemřela?“ chtěl vědět po chvíli.

„Dědičná choroba Přemyslovců, oubytě.“

Byla tak mladá… opakoval si král v duchu, snad jen něco málo přes osmatřicet let. Žili jsme spolu dvacet let, tedy většinu jejího krátkého života.

Teprve teď začal pociťovat její ztrátu jako něco neodvolatelného, definitivního a nespravedlivého. Bůh uzavřel účet jejich společného žití a on sám už nikdy nebude moci napravit nic z toho, čím jí kdy ublížil. Ano, ubližoval Elišce často, zdaleka si nezasloužila, aby se k ní choval tak povýšeně. Někdy dokonce krutě. Co to bylo jiného než sadistická krutost, když jí odebral děti a ještě ve velice útlém věku je doslova rozprášil po nejrůznějších evropských panovnických dvorech? Zajímal se někdy o to, jak se s jejich ztrátou vyrovnávala? Vyrovnala se s tím vůbec?

On ale přece nemohl jednat jinak! Byly to královské děti a jejich život proto patřil koruně, chránil její bezpečí. Třebaže Elišku od sebe několikrát odehnal, byla to ona, kdo se o něj staral poté, co jeho život visel doslova na vlásku po zranění při nešťastném pražském rytířském turnaji… Byl nevděčný a sebestředný. Teď už ale nemůže napravit vůbec nic… Kniha Eliščina života se uzavřela a nikdo – a tedy ani on sám – už do ní nemůže vepsat jediné slovo, jediné písmenko. Vše bylo vykonáno a nic se nedá opravit. Ach, jak rád by jí teď zašeptal slova omluvy a také řekl, co nikdy nevyslovil, jenže slova stejně jako nevykonané činy, to vše už zůstane navždy uzamčeno pouze v jeho mysli.

Prudkým pohybem si prohrábl husté vlasy, odtrhl oči od země a podíval se směrem k písaři.

„Kde se ten posel tak dlouho coural?!“ vykřikl popuzeně. Snad chtěl tím výkřikem zakrýt svůj zármutek. „Zavolej ho! Okamžitě!“

Trvalo dlouho, velice dlouho, než přivedli neblahého kurýra. Byl už umytý a také jeho oděv se zdál být v lepším stavu, než když přinesl dopis.

„Kde ses toulal? Šel jsi snad z Prahy pěšky?!“ křičel na něho s tváří zbrunátnělou hněvem, zatímco k němu přistoupil a oběma rukama jím zatřásl. „Tak ksakru odpověz!“

„Hledal jsem tě, pane,“ v očích posla se usadily obavy. Král se zlobí a to je zlé. Ale on přece udělal všechno, co se dalo, aby své poslání splnil co nejrychleji. Musel se tedy bránit. „Vyslali mne za tebou na hrad Tyrol, ale nebyl jsi tam. Tvůj švagr Jindřich Korutanský mínil, že budeš v Innsbrucku, ale ani tam jsem tě nezastihl. Prý jsi dobře před týdnem odejel do Hallu. Z Hallu mne poslali do Merana a odtud sem, do Tridentu. Jsi létající král, pane…“

Jan odstoupil na krok od kurýra a zasmušil se. Hněvá se na nepravého. Zlobou svůj žal nezakryje.

„Dobrá, dobrá,“ mávl tedy rukou, „svůj úkol jsi splnil.

Můžeš zase jít.“

Posel se uklonil a zmizel za dveřmi dřív, než si to král třeba ještě rozmyslí…

Jan zamyšleně chodil po pokoji. Říká, že jsem létající král, usmál se spokojeně. Ne každý dovede urazit cestu z Prahy do Paříže za tři dny jako já! Ten člověk se za mnou opravdu honil přes půlku Evropy, proto byl tak zašpiněný, možná i kolik nocí pořádně nespal… ale pak nad ním mávl rukou a zapomněl na něj.

FRANTIŠEK VYŠEL NA CHODBU a zamířil k východu z paláce s myšlenkou, že nejspíš přespí v maštali v blízkosti svého koně. Giulia na něho ale čekala za nejbližším rohem a s prstem na ústech mu naznačila, aby byl zticha a následoval ji. Vystoupali spolu do malé podkrovní světničky s nepatrným okénkem ne nepodobným střílně, a sotvaže Giulia zavřela dveře, začala vysvětlovat:

„To je můj pokojík. Jestliže mi slíbíš – a nejenom slíbíš, ale taky opravdově splníš –, že si ke mně vůbec nic nedovolíš, můžeš přespat tady.“

Františkovi neunikly její rozpaky a ruměnec, který se jí rozlil po tvářích. Přistoupil k dívce, lehce ji objal a zašeptal:

„Nerad, ale slibuji.“

„Jak to – nerad?“ zeptala se, aby se ubezpečila, zda nelže sama sobě.

„Chceš to opravdu vědět?“ Dívčí oči mu napověděly.

„Tedy dobrá, přiznávám… Moc se mi líbíš, Giulio. Tak moc, že bych nejraději hned opustil svou službu a už navždycky zůstal u tebe.“ Na okamžik se zarazil. „Tedy, pokud by sis to taky přála,“ dodal, protože co když vzkaz jejích očí špatně přečetl?