MŮJ STÁT, MOJE FIRMA

aneb Z Babiše Burešem

Tomáš Lemešani

Copyright © Tomáš Lemešani, 2021

ISBN 978-80-242-7712-7

Autor knihy děkuje za podporu Nadačnímu fondu proti korupci

Předmluva

Psát o Andreji Babišovi předurčí váš další vývoj coby autora. Ať už chcete, nebo ne. 

Poměrně naivní akce, kdy jsem se v roce 2017 pustil do přípravy předchůdce publikace, kterou nyní držíte v rukou, Z Bureše Babišem, určila přesné noty mému dalšímu kariérnímu vývoji, i když jsem v té době sám nevěděl, kam směřovat dál.

V době přípravy prvního vydání knihy jsem pracoval jako investigativní novinář na volné noze. Naivní představa, že knihu budu psát vedle běžné redakční činnosti, padla. Vypadl příjem, záhy zcela podle představ nevyšla crowdfundingová kampaň a pro tvrdou konkurenci marketingově zdatnějších hvězdných autorů, kterým knihy o Babišovi promovala celoplošná velká média, billboardy i známé osobnosti, nebyl Z Bureše Babišem ani komerčně nijak zvlášť úspěšný projekt. 

Výsledkem náročné práce a stresu rozprostřených do horizontu zhruba jednoho roku byl výnos, který pokryl základní životní náklady. Až s odstupem času se však začaly ukazovat významnější nezištné dopady – zejména relevance a zlepšení profesionální orientace. 

Práce na projektu upevnila mé přesvědčení, že se už ke zpravodajství vracet nebudu, investigativu jsem však dále rozvinul pouze na vlastní pěst. I když jsem o to nestál, byl jsem knihou poznačen. Většina čtenářů si mě přirozeně zapsala coby „antibabišovského novináře“.

Ať si už o jeho osobě myslím cokoliv, mrzelo mě to. Ať už se věnuji mediální, reportérské, anebo analytické části mého živobytí, základem všeho je, že profesionalitu zachovávám až s chladnou nestranností a nadhledem. Naivní rozdělování na probabišovské a antibabišovské novináře nepatří k praktikám, kterým bych fandil. Na druhé straně jim rozumím. Za vznik tohoto škatulkování mohou novináři oportunisté, kteří své kariéry skutečně postavili na monotematické kritice Andreje Babiše. 

Mnohé k tomu ovšem dohnal on sám. Tuto atmosféru vytvořil samotný Andrej Babiš, nevůle a nevraživost je u jeho osoby zákonitým výsledkem karmického vzorce. 

Pokud byste ovšem čekali, že se o vaše služby coby „antibabišovského novináře“ budou mediální domy rvát, byli byste překvapení. V jejich očích antibabišovský novinář, který o sobě tvrdí, že není antibabišovský, vzbuzuje podezření. Česká mediální praxe, kde management médií řeší personální otázky ve stylu monopolů, neumí pochopit důvody, proč se novinář vzpírá pokynům majitele, což se mi opakovaně stalo v různých skupinách. I vedoucí redakcí v renomovaných médiích podléhali různým konspiračním konstrukcím, třeba že jsem Babišův trojský kůň, „pracuji pro“ slovenské finančníky (jsem Slovák), či dokonce oligarchu Strnada. Pokud někdo píše kriticky a nikomu přitom nestraní, stále je to pro velkou část mediálního prostředí nepochopitelné. 

Také to byl jeden z faktorů, proč jsem se ve své praxi zaměřil na vlastní projekty, analytickou činnost a hloubkové studie. Ani spokojenější život mimo dosah „paralelního vesmíru redakcí“ však Andreje Babiše z trajektorie, kterou jsem pokračoval, „neodstranil“. Pracovně pro mě nebyl zas tak důležitý. Čas od času jsem narazil na někoho, kdo knihu Z Bureše Babišem znal, většinou však dřímala pouze v tmavých skladech obchodů, a tak nebyla na očích veřejnosti.   

Stejně se však ke mně dostaly překvapivé a pozitivní zprávy. Knihu hodnotili pozitivně historici, politologové a nakonec i odborníci v exekutivních funkcích. Ironií je třeba to, že kniha, která popisuje šedá místa kariéry předsedy vlády a bývalého ministra financí, figurovala také v univerzitních knihovnách či knihovně České národní banky.  

Tématu Andreje Babiše se člověk nevyhne ani v občanském životě. Řeči u piva často končí u politiky a dojmy z toho, co vidí v televizi, prozradí i ten občansky nejméně aktivní člen rodiny na běžné návštěvě. Trochu překvapivé je, že se obsah daných debat léta nemění. Pro zainteresovaného člověka bylo nepochopitelné, jak je možné, že se popularita Andreje Babiše nezměnila ani po četných ekonomických kauzách či poté, co do podezřelých operací namočil vlastní rodinu – včetně nechutné hry s vlastním synem. 

Tím, co auru marketingové figury oligarchy poškodilo, bylo až zfušované řízení a mikromanagement v čase koronavirové krize. Co znamená řídit stát jako vlastní firmu – tedy na klíčové pozice jmenovat loajální osoby bez ohledu na jejich profesionální kvality, řídit všechno osobně a nikomu nedůvěřovat či zastírat problémy a soustředit se pouze na vlastní prospěch –, viděli v plné kráse také podporovatelé Andreje Babiše. To, co se projevovalo léta v jiných oblastech, teď občané uzřeli v plném rozsahu také v životní situaci, která se týkala všech. 

Navzdory tomu ani po katastrofických událostech koronavirové epidemie není vše jasné. Hnutí Andreje Babiše klesá, ale volby jsou v čase přípravy této knihy daleko a zdroje na marketing neomezené. Podaří se negativní vývoj preferencí hnutí ANO obrátit, najde spojence a neporazí ho spojující se opozice? Bude Andrej Babiš chtít nadále řídit zemi ze Strakovy akademie, nebo obrátí zrak na Hrad? A bude mít ještě vůbec u českého voliče šanci? V době, kdy držíte v rukou tuhle knihu, už možná odpověď na tyhle otázky znáte. 

Já tipovat nebudu. V knize Můj stát, moje firma aneb Z Babiše Burešem chronologicky, ale také obsahem navazuji na Z Bureše Babišem. V prvním díle jsem popisoval, jak se bývalý agent StB s krycím jménem Bureš, kterým je podle archivů na Slovensku Andrej Babiš, pokoušel roky budovat byznysové impérium a pohlcovat veškerou moc v Česku tak, aby kolem sebe vytvořil auru úspěšného podnikatele se státnickým patosem. 

V Můj stát, moje firma se věnuji všemu – podnikání, povaze, taktice i praktikách po jeho vstupu do politiky. Skutky nelžou a z obrazu úspěšného podnikatele Babiše zase čouhá ten, kterého jsme viděli v počátku devadesátých let – dravý kariérista ochotný platit za úspěch nejvyšší ceny.

Kniha o Babišovi pro zapšklé starce

V době postfaktické je povinností autorů přesvědčovat své čtenáře, že to, na co se dívají a čemu věnují čas, má smysl, hodnotu a váhu. Nevyhnu se tomu ani já. 

Části čtenářů je zřejmé, v čem je stav, kdy mocný politik drží majoritní podíly na jednotlivých trzích coby podnikatel a velká část jeho příjmů pochází z veřejných peněz, zrádný. Mnozí se však nad podstatou tohoto stavu nezamýšlejí nebo si eventuální problémy neumí představit.  

Během přípravy knihy o Andreji Babišovi se setkáte s množstvím vlažných až chladných reakcí. Nejčastější z nich vulgárně, prudce, ale někdy i bez emocí označují autora za zoufalce toužícího po pozornosti. Nejčastější jde o reakce stylu: „A kolik knih bylo napsáno o Babišovi?“, „Další kniha, nemáte co jiného na práci?“, „To čtou a píší pouze starci“ nebo „Nechte to na Kmentovi“. 

Na knižním trhu jsou mimo předchůdce Můj stát, moje firma – Z Bureše Babišem (v době přípravy Můj stát, moje firma) čtyři knihy monitorující příběh a veřejné působení Andreje Babiše. Osobně si myslím, že si tak významná a kontroverzní postava kopírující vývoj samostatného Česka a Slovenska zasluhuje mnohem více titulů. Dosud publikované knihy navíc přináší spíš anonymní historky či tradující se příhody než důkladnou analýzu vlivů podnikatelského působení Andreje Babiše na jím vlastněné společnosti i na tržní prostředí v Česku. A právě tuto mezeru chci vyplnit.

Rozhodně si přitom nemyslím, že by mělo jít o čtení „pro starce“. A čtenář nemusí být ani „zapšklý“. Právě mladší publikum, kterému je to často „šumák“, bude na pokřivené prostředí oligarchizace doplácet v budoucnu nejvíc. Zamýšlet se nad tím může vést k roztrpčení, avšak nezamýšlet se a nechat to být vede zaručeně k hlouposti.

Právě apatická společnost nesledující veřejné dění, bez zájmu o správu společných peněz a její vývoj, je tím, po čem oligarchové touží. V tomto prostředí si totiž mohou dovolit takřka cokoliv a politický souboj odvádět na smyšlené kulturní války.  

Hodně častá je také prozaická akceptace korupčního chování smíchaná s mindráky a ochucená o marketingové ingredience populistů. Ta přivádí velkou část společnosti k tvrzením a představám stylu: „Nevadí, že krade, pokud nám něco nechá“, „A co má být, že krade, dělal by to na jeho místě každý“, nebo „On nekrade, vždyť je bohatý, už to nepotřebuje“. 

Jde o mimořádně nebezpečné pokřivení kritického myšlení, které ovládá celý náš region a útočí na nejnižší mamonové pudy. Logika vychází z předpokladu, že se do politiky vstupuje pouze se záměrem majetkově si přilepšit, že je to normální. Vychází také z představy, že korupčník chce krást, ale jen tak trochu, tak akorát. Stejně jako z toho, že bohatý člověk netouží být ještě bohatší. Jde o mimořádně naivní názory populace, která si léta nepřišla na lepší životní standard, a proto si tento svět neumí představit. Personifikuje si ho do svého prostředí.   

Akceptace korupčního chování vedoucího ke ztrátám z veřejných rozpočtů je vskutku jedovatá. Ti, kteří se s korupcí vedoucí k obohacení na úkor společných peněz smiřují, nerozumí faktu, že veřejné peníze jsou i jejich. Je to pro ně totiž jen abstraktní představa.

Co však budou vidět, je, že v jejich obci budou chybět peníze na opravu mostu, rozpustí se místní Klokánek, dojdou finance na provozování sociální služby, a že když půjdou děti do školy, budou na ně čouhat třicetileté zrezivělé kovové zárubně. Ten, kdo považuje veřejné finance za bezedné, bude také, a to bohužel zřejmě hodně brzy, s nelibostí sledovat krach představ o penzích a možná už vlastním rodičům přispěje na důstojný důchod ze svého. 

Společné peníze nejsou ničím jiným než hromádkou, na kterou putují odvody a daně, které denně každý z nás platí. Z rohlíku, piva, koupě bydlení, jízdy autem či z toho, že nějaké peníze vůbec přijímá. Historie ukazuje, že divoké období rozhazování zpravidla splatí několik dalších generací. Účet po vládách s Andrejem Babišem nebude výjimkou, otázkou je, zda si to veřejnost všimne, nebo bude věřit obviňování neustále generovaných fiktivních nepřátel jako Brusel, banky a pražská kavárna.   

Stát bude muset populistické dárečky a štědré dotace úzké skupině firem kompenzovat zvýšením daní a odvodů. Nejprve se sice populisticky vyřádí na korporacích a bankách, které nikdo nemá rád. Logicky se však účet přesune přes velké, střední, malé firmy a živnostníky až na běžné zaměstnance, kteří budou odvádět více za vlastní práci či spotřebu. Jejich zaměstnavatelé si třeba nebudou moci dovolit tolik zaměstnanců jako dosud a někteří z nich se stanou přebytečnými. Zpravidla jde o ty, kterým jsou nehospodárně spravované finance „šumák“. 

Oligarchizace politiky vede také k pokřivení trhu a podnikatelského prostředí, kde vzniká rozdělování na naše lidi a ty další. Autocenzura způsobená atmosférou strachu a úspěch těch, kteří ho docílí jen díky známostem, je něčím, co v dnešní světové konkurenci působí jako koule na noze. 

Mávnout rukou nad Andrejem Babišem a manýry, které styl jeho podnikání a politiky provází, je tedy mávnutím rukou nad osudem sebe samotného i svých dětí. 

Věřím, že v knize Můj stát, moje firma popíšu nejen konkrétní abnormality fungování českého systému řízení společných peněz, ztráty veřejných rozpočtů a hrozby, které z konfliktu zájmů politiků visí nad českým občanem, ale také konkrétní metody, jak se z aktivní občanské společnosti cíleně vytváří společnost apatická a taková, která vnímá psaní o Babišovi jako aktivitu „zapšklých starců pro zapšklé starce“.

Babiš 2020

Vody, ve kterých plave mocný oligarcha a politik, se jeho vstupem do politiky nečeří. I když by byl rád, ani po nástupu k politické moci v roce 2013 nevznikla mezi Andrejem Babišem coby drsným byznysovým nájezdníkem a Andrejem Babišem politikem tlustá čára. 

Nejen nezvládnutí komunikace a nouzového řízení státu během koronavirové epidemie, ale také neustále vystupující stíny kolem Babišovy minulosti, podnikatelských praktik či podezření ze zneužívání politické funkce ve finanční prospěch jeho impéria, nenechaly zapomenout na to, kým český exministr financí a předseda vlády, u kterého se otevřeně mluví o prezidentských ambicích, ve skutečnosti je. 

Pořád agentem 

Charakterově nejcitelnější potíží, kterou neumlčelo ani nákladné marketingové a právní válčení Andreje Babiše, je polemika o jeho minulosti coby agenta StB. Už sedm let točící se kolotoč, ve kterém Babiš napadá relevanci svazků Státní bezpečnosti ve slovenských archivech, ukazuje spletitou válku skládající se z četných vítězných i prohraných bitev. 

V roce 2014 Okresní soud v Bratislavě vyhověl Babišově žalobě a rozhodl, že ve svazcích StB spravovaných Ústavem paměti národa je veden coby agent Státní bezpečnosti neoprávněně. Učinil tak ale na základě výpovědí bývalých příslušníků StB, kteří tvrdili, že si celý spis a záznamy v něm vymysleli. Ústav paměti národa, který na Slovensku archivuje citlivé svazky, namítal, že nejde o důvěryhodné svědky, navíc dokumentoval vícestupňové ověřování a schvalování záznamů v době jejich vzniku.  

Odvolací Krajský soud v Bratislavě nejdřív zamítl odvolání Ústavu a platnost původního rozsudku potvrdil i Nejvyšší soud začátkem roku 2017. Slovenský archiv však boj nevzdával, už jen kvůli tomu, že Babišovo vítězství precedentně zpochybňovalo veškeré údaje zanesené ve svazcích.  

Ústav uspěl v poslední instanci – 12. října 2017 Ústavní soud předchozí dva rozsudky zrušil, čímž vrátil spor na začátek, a tedy ponechal platnost vedení Babiše coby agenta StB. Odůvodnění rozsudku však argumentačně umně využila Babišova právní a marketingová obhajoba. Ústavní soud totiž vše smetl ze stolu s tím, že Babiš od počátku neměl žalovat Ústav paměti národa, ale jinou instituci. V roce 2018 si tak Babiš u Krajského soudu i Nejvyššího soudu stěžoval, že stát omezil jeho práva na obhajobu tím, že neurčil, koho může ve věci žalovat. Neuspěl. To se však změnilo v roce 2019, když Ústavní soud konstatoval, že se situace věcně má opravdu tak, že byl Andrej Babiš omezen na svých právech hájit se. 

Český předseda vlády navzdory tomu, že v rukou nemá žádný právoplatný rozsudek, který by jeho evidenci ve svazcích StB označil za neoprávněnou, tvrdí, že vyhrál. Argumentačně si přitom vybírá pouze vítězné části letitého soudního chaosu. De facto však se stížnostmi neuspěl ani u Evropského soudu pro lidská práva (zamítnutá stížnost z roku 2018), a tak jeho jedinou argumentační berličkou zůstává, že vlastně nemá koho žalovat. 

Nejen „všichni“, ale hlavně úřady Unie vědí

Další klíčovou trhlinou v obrazu Andreje Babiše coby novodobého Masaryka, jak o sobě v kuloárech mluví on sám i jeho tým, je obří střet zájmů. Nejdříve to odmítal, následně zkoušel taktiku „ano, jsem ve střetu zájmů, ale co má být, mám dost, nepotřebuji krást“. 

Stručně připomeňme, v čem spočívá nenormálnost situace kolem kombinace premiér-oligarcha. Impérium, které Babiš vybudoval, je dnes nesmírně košaté. Základ byznysu, jenž mu přináší miliardy, se ovšem koncentruje ve třech sektorech – zemědělství/potravinářství, chemie a zdravotnictví. Všechny jmenované obory jsou silně závislé na státní regulaci, ale i podpoře. Dva ze tří zmíněných sektorů čerpají významnou část cash flow ze státní podpory. Na tom ovšem není nic neobvyklého, jde o provázaný cyklus, třeba u zemědělské výroby: dotace na půdu – pěstění – sklizeň/výroba – prodej – placení daní. Marže podnikatele je pak rozdíl mezi tím, co dostal, vydělal a vrátil v podobě daní. Samozřejmě hodně zjednodušeně. Vede to k tomu, že se jednotliví zemědělci snaží odlišit kvalitou a uspokojením poptávky. 

Problém může nastat, pokud někdo v cyklu přestane investovat do zdokonalování konečného výrobku či cyklu jeho výroby, ale výdělek hledá v navýšení státní podpory. Případů, kdy k tomu došlo, najdeme v českém prostředí desítky. Nikdy však nehrozil tak fatální debakl celého sektoru, kdy by mohl jeden z významných hráčů ovlivněním dotační politiky státu nastavit podmínky tak, aby zvýhodnil pouze sebe, a tím de facto likvidoval konkurenci. 

Se vstupem Andreje Babiše do politiky se věci změnily. Jeho impérium pod hlavičkami Agrofert, SynBiol či Hartenberg podniká v sektorech, které jsou silně ovlivňovány státními a evropskými dotacemi, přidělenými gestory pod kontrolou ministerstev patřících nejen Babišovým vládám, ale nejednou přímo jeho straně. Samozřejmě řízení státu v zemi neznamená, že daný sektor ministr či premiér vlastní. V Babišově případě to ale tak někdy vypadá. Nikdy se neštítil obsazovat klíčové pozice v úřadech bývalými manažery svých firem. A ti často dělali rozhodnutí, která jejich bývalému a často dlouholetému zaměstnavateli vyhovovala. 

Česká finta nestačí

Klička oligarchy s převedením firem do svěřenských fondů jistou dobu fungovala. Ovšem pouze na českém území, kde postačovala akceptace lichého zákonu o střetu zájmů. Problém přišel v okamžiku, kdy Brusel zpřísnil pravidla, která mají za cíl zamezit praní špinavých peněz a financování terorismu. Kvůli v pořadí už páté evropské směrnici proti praní špinavých peněz došlo k vyzrazení dávno známého – Andrej Babiš pořád vlastní Agrofert a má vliv na jeho řízení. 

To Babišova vláda, která oddalovala zavedení výše uvedené směrnice v Česku, odmítala. Problémem pro něj ovšem je, že jeho podnikatelský moloch nepodniká pouze v Česku. Konkrétně slovenská část agrochemického koncernu vrhla na Babišovo vlastnictví jasné světlo. Slováci šli v implementaci směrnice proti praní špinavých peněz příkladem a zřídili rejstřík partnerů veřejného sektoru. Každá firma, pokud chce soutěžit o státní zakázky či dotace, musí v rejstříku uvést konečného uživatele výhod – tedy skutečného majitele. A právě tam se nepřekvapivě objevuje Andrej Babiš. 

Zdánlivá formalita sloužila jako jeden z podnětů, kvůli kterým se na Babišovo podnikání podívali představitelé Evropské unie. Střet zájmů konstatovala po kontrole mise Evropského parlamentu, ale co je podstatnější, také auditní orgány Evropské komise. Situace ohrozila nejen Babišovou strategii. Kvůli tomu, že český premiér mohutně čerpá dotace, které přidělují jeho firmám resorty pod kontrolou jeho manažerů, hrozí České republice neproplacení několikamiliardových evropských dotací. Znamenalo by to, že dotace v zemědělství či chemii v důsledku proplatí český občan ze svých daní a odvodů. Situace také dočasně přiškrtila dotační tok pro některé podnikatele, jejichž produkce je na evropské podpoře v jisté fázi výrobního cyklu závislá. 

Během přípravy publikace Můj stát, moje firma Evropská komise střet zájmů potvrdila. Babiš se hájí tím, že jde pouze o právní názor, a dokud o věci nerozhodne český soud, on rozhodnutí nebere vážně. Do Bruselu se nic nevrací, proto je podle něj vše v pořádku. Zapomněl ovšem dodat, že nevracení peněz Unii znamená pouze fakt, že žádné z problematických dotací pro premiéra Unie neproplatila, a tak je de facto uhradil český občan.

Prokleté Čapí hnízdo

Snahy Evropské unie spravovat společné peníze odpovědně pálily českého ministerského předsedu také u jeho zřejmě nejznámější a nejparadoxnější kauzy. Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF) vyšetřoval podezření, že se farma Čapí hnízdo dopustila v žádosti o podporu z evropských zdrojů podvodu. Kontroloři OLAF několik měsíců zkoumali podivné přesuny farmy a její vlastnictví. Úřad v roce 2017 konstatoval stejně jako čeští policisté, že existuje podezření z dotačního podvodu a poškození finančních zájmů Evropské unie. 

Nebezpečně se vyvíjející šrapnel však nakonec netrefil Babiše ani jeho rodinu, která v kauze vystupovala jako účastník údajného podvodu. Se zjištěními evropských a českých vyšetřovatelů se totiž neztotožnil státní zástupce Jaroslav Šaroch. Podle něj se vyšetřovatelé zaměřili na nesprávné období, a nemohli tak vyvodit, že k trestnému činu došlo. 

Překvapivé rozhodnutí nepříliš známého státního zástupce však není tečkou za nepříjemnými premiérovými peripetiemi. Babiš navzdory tomu, že vyčerpanou padesátimilionovou dotaci vrátil, je pořád v podezření, že ze své rodiny udělal bílé koně s cílem urvat pár milionů. Ožila navíc vedlejší větev kauzy, ve které se prověřují náklady Agrofertu na reklamu farmy Čapí hnízdo, protože vzniklo podezření, že se koncern dopustil krácení daně. 

Podezření je něco, na co si český občan u šéfa hnutí ANO 2011 zvykl. Zatímco domácí publikum už na další vývoj jeho kauz výrazně nereaguje, v zahraničí Babišovy kontroverze vzbuzují čím dál větší pozornost. 

Problémy za hranicemi

Partner Andreje Babiše a údajný spolumajitel Agrofertu z doby jeho vzniku Andreas Zivy, o kterém se v Z Bureše Babišem dočtete v samostatné kapitole, byl moskevským soudem odsouzen k devítiletému vězení za rozsáhlý podvod. Zhořkla také chuť německého dobrodružství skupiny Agrofert, které zejména kvůli ztrátě pekáren Lieken ve výši 1,8 miliardy korun z roku 2018 udělalo tečku za vřelým vztahem mezi oligarchou a městečkem Wittenberg, jež přetvářel ve svůj azyl. Místní kladou Babišovi za vinu propuštění více než 1 200 tamních zaměstnanců. 

Poté, co byl Robert Fico odstraněn z premiérského křesla, pokulhává renomé Andreje Babiše také na jeho rodném Slovensku. Zejména proto, že po vyčerpání rekordní státní pomoci ve výši 58 milionů eur Babišův Agrofert žádá od tamní vlády další pomoc. Zase se stejným argumentem – pokud ji nedostane, chemička Duslo přesune výrobu jinam. Tamní vládě se nelíbí ani fakt, že bude muset za sanaci léta neřešeného chemického odpadu pod Babišovým Istrochemem zaplatit z vlastních a evropských zdrojů závratných 350 milionů eur. Po firmě, která sanaci během privatizace slibovala, teď žádá, aby alespoň odškodnila místní obyvatele. 

Babiš s tváří Bureše

Je to tak, s Andrejem Babišem se nenudíte. Kauza střídá kauzu a každá z nich prochází vývojem. Neuvěřitelným zůstává skvělý marketing umného oligarchy a politika, kterého žádná z kauz výrazněji politicky nezasáhla.

Role Roberta Šlachty

Obdivovaný, ale kontroverzní. Takové přívlastky nese další klíčová postava vstupu Andreje Babiše do politiky – Robert Šlachta. Bývalý elitní policista se stal ztělesněním představ o nekompromisních nemanipulovatelných policistech, kteří dělají vítr i politikům v nejvyšších patrech. Přesto ho mnozí označují za nástroj, jímž se Andrej Babiš vpáčil do politického systému. Může za to jeho akce, kterou sestřelil vládu Petra Nečase. Ale kontroverzí bylo víc. 

Roberta Šlachtu zná i běžný čtenář nebo divák televize. Je totiž známý tím, že v médiích vystupuje rád, zejména poté, co proslul jako „lovec politiků“.

Do řad mužů zákona vstoupil hned po pádu bývalého režimu, v roce 1990, údajně ho k tomu přivedl jeho bratr. Podhodnocené a podvyživené policejní síly, které kvůli krátkému bezvládí během společenských změn opustila velká část bývalých příslušníků, potřebovaly lidi v praxi, ne kancelářích, a tak záhy ochutnal hořkou pachuť devadesátek také v terénu coby člen zásahové jednotky na jižní Moravě. 

Bez toho, aby v daném útvaru šplhal výš, přešel v roce 1995 do Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu, který měl v 90. letech plné ruce práce. Mnozí do této jednotky nechtěli a s mafií – navíc s politickým krytím – odmítali mít cokoliv společného. Pro mnohé, včetně Šlachty, to ale bylo atraktivní prostředí plné mocných lidí a příležitostí.  

Pouze pro představu a připomenutí – v Česku uprostřed devadesátých let působila kromě jiného ruská mafie. Oblíbené místo pro řízení svých aktivit v Praze našel třeba Semjon Mogilevič, který nebyl žádnou nickou ani v měřítku celé struktury dané organizace. Vedle vznikajících českých kmotrů si zde prostor dělilo také několik skupin z Kavkazu či Balkánu. A to vše se promíchávalo s korupcí v nejvyšších patrech politiky. 

Méně terénní práce a více vlivu mu vyhovovalo. Uměl to také s nadřízenými a politiky. Jeho kariérní růst proto pokračoval. Šlachtovi balancování na hraně zákonu a řízení citlivých operací v nebezpečném prostředí s bezpečnostními a politickými riziky šlo, uměl v tom plavat, a už v roce 1998 povýšil na vedoucího oddělení určeného pro potírání drogové trestné činnosti. V roce 2002 své zaměření na drogovou kriminalitu potvrdil postupem na pozici šéfa brněnské expozitury Národní protidrogové centrály.

Po dvou letech přesídlil do Prahy, nejprve kvůli práci zástupce ředitele pro výkon a trestní řízení Národní protidrogové centrály. Následovalo další povýšení na zástupce ředitele Úřadu kriminální policie a vyšetřování. Ze strany politiků a vedení policejních složek získával ocenění za oceněním a na jeho adresu byla oprávněně slyšet pouze slova chvály. Z hlediska politického vedení šlo o loajálního a diplomatického šéfa, uměl prezentovat své výsledky a ustát tlaky, které na něj znepřáteleny skupiny vyvíjely. 

Jeho profesionální kariéra dosáhla vrcholu jmenováním do postu ředitele Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu. Pozice byla politicky mimořádně citlivá, ale také atraktivní. Šéf tohoto útvaru získával významný vliv na postup vyšetřování nebo jakéhokoliv jiného zpracování případů a podezření týkajících se nejen mafiánských kauz a mediálně známých násilných kriminálních aktivit organizovaných zločineckými skupinami, ale také masivních ekonomických kauz či činnosti vznikajících skupin zločinců kategorie bílých límečků. 

Útvaru už udělaly jméno kauzy, které se nazývaly po jeho předešlém šéfovi – Janu Kubicem. Již jeho vedení dokazovalo, že jde o post, kterého se musí bát také politici s černým svědomím, a že má nesporně i významný mocenský a politický vliv. 

A dravého Šlachtu, kterého ambice předurčovaly k tomu, že nebude pouze tichým a nenápadným manažerem, v nové pozici neviděla ráda velká část politické reprezentace. Záhy po svém jmenování proto nový šéf protimafiánského útvaru policie čelil několika pokusům o odvolání. 

Ministr vnitra Martin Pecina (ČSSD) se o to pokoušel nejhlasitěji. Šlo o nezvyklé dění zejména proto, že se jednalo o rok 2009 a kabinet tvořila takzvaná úřednická vláda. Ty nejčastěji lidově řečeno „topí a svítí“, i když z dalších let už víme, že prezidentem nominované odborníky nemůžeme považovat za politicky opravdu nezávislé.

Pecina za poměrně nejasných okolností dal do pohybu snahy o reorganizaci policie, zejména se snažil o sloučení protimafiánského a protikorupčního útvaru. Exministr tvrdí, že měl podporu i samotného Šlachty, ten to ale popírá. 

Podle některých dohadů bylo celé dění vyústěním boje mezi jednotlivými policejními důstojníky. Bývalým šéfům protimafiánských útvarů vadilo, že se dostal do popředí nezkušený Šlachta. Od nového šéfa Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu utekly stovky policistů a útvar údajně kazil několik podstatných vyšetřování mafiánských skupin.

Diplomatickým řešením mělo být sloučení útvaru s jiným, zkušenějším. Robert Šlachta ale něco podobného odmítá, připustil pouze problémy, jež mu dělali kolegové a nadřízení, kteří útvaru znemožňovali dělat vážné a rozsáhlé případy. 

Ačkoli se v dalších parlamentních volbách karty rozdaly tak, že ČSSD ztratila sílu a tlak na Šlachtu zeslábl, nešlo o nejúspěšnější období jeho kariéry a problémy pokračovaly. 

Mediálně nejviditelnější bylo podezření z roku 2011, kdy měl podle udání na policii informovat svého známého, bývalého podřízeného Mariana Hanáka, o tom, že se na něj chystá razie. Hanák byl součásti skupiny, která fiktivními obchody s kovovým materiálem vytvářela neoprávněné nároky na daňové vratky. Karuselový podvod ovšem vyšel najevo, okrádáni skončilo a členové skupiny mířili za mříže. Hanákovi se však po varování podařilo uprchnout. Udání prověřovala policie, ale na Šlachtově postupu nic závadného nenašla.

Všechny nepříjemné eskapády svého působení tak Šlachta ustál. Za zhruba čtyři roky neustálých ataků šlo o slušný výkon, který zase prokázal, že jde nejen o cílevědomého, ale i konspiračně zdatného kariérního policistu. A záhy přišla také jeho nejviditelnější a nejslavnější akce profesního života, která navíc šéfovi protimafiánského útvaru posloužila jako silný argument k prokázání relevance jeho fungování. 

Přímo pod Šlachtovým vedením přišel v červnu 2013 zásah na Úřadu vlády i v domácnostech některých podezřelých. Podezření se týkala hned několika trestných činů. Rozsáhlé politické zemětřesení smetlo také vrchní ředitelku Sekce kabinetu vlády Petra Nečase – Janu Nagyovou –, exposlance ODS Petra Tluchoře, Marka Šnajdra, Ivana Fuksu a další postavy. Stranu ODS však zasáhla ještě obsáhleji a na dlouhá léta ji vyřadila z aspirace na vítězství ve volbách. 

Zatčeni byli také Ondrej Páleník, Roman Boček, Milan Kovanda a Lubomír Poul. Zásahovka se chystala také na lobbisty Ivo Rittiga a Romana Janouška, ti však stejně jako Marek Šnajdr nebyli v Česku, a tak se zatčení vyhnuli. 

Zadrženi byli i lidé, kteří nepatřili do centra pozornosti veřejnosti – třeba ředitel odboru vnější kontroly Vojenského zpravodajství Jan Pohůnek. To, že šlo vesměs o lidi z prostředí Úřadu vlády a zpravodajské služby, nasvědčovalo tomu, že půjde o velkou politickou kauzu. To se také potvrdilo, i když výsledky velkého zátahu měly spíše politické než trestní dopady.  

Podle části záznamů o policejním vyšetřování a medializovaných informací k zásahu došlo následkem dlouhého vyšetřování lobbistů Ivo Rittiga a Romana Janouška. Policie zkoumala jejich vztahy s politiky, při čemž měla narazit i na nové podezření a poznatky týkající se dalších do té doby neznámých vazeb. 

Aby závažnost podezření a velikost kauzy ilustrovala, policie – nejen Robertem Šlachtou, ale zejména další mediální hvězdou z prostředí zastupitelství z dané doby Ivo Ištvanem – prezentovala výsledky zadržení také zmínkami o milionech korun zadržené hotovosti či zlatými cihlami. Dodnes jde o ne zcela pochopitelná prohlášení. Velkou část zabaveného majetku totiž zastupitelství s policii nedokázaly přiřadit ke konkrétním osobám a podezřelým skutkům. V době, kdy se připravovala soudní řízení, šlo navíc o riskantní prezentování těchto informací. 

I když šlo o jednu policejní akci, vyústila ve vícero oddělených soudních procesů. V první z nich byli řešeni politici ODS Ivan Fuksa, Marek Šnajdr, Petr Tluchoř, expremiér Petr Nečas, Jana Nagyová a Roman Boček. Podezření se týkalo takzvaných trafik, tedy toho, že daní poslanci se po nátlaku z prostředí vlády měli vzdát svých mandátů výměnou za lukrativní posty ve státní správě. Praktika, kterou bohužel v různých obměnách stále vidíme, není legální.

Zadržení poslanci byli už po několika dnech, po polemikách o jejich poslanecké imunitě, z vazby propuštěni. Z vězení byli brzy propuštěni i zbylí zadrženi včetně Jany Nagyové. Trafiky dodnes (2021) nebyly prokázány a existují pouze nepravomocná zproštění viny obžalovaných.  

Druhou kauzu, kterou soudy řešily samostatně, namířili kriminalisté na Janu Nagyovou, Ivo Rittiga a jeho právníka Davida Michala. Obžaloba se týkala vyzrazení utajovaných informací. 

Zjednodušeně řečeno, Nagyová, která měla přístup k utajovaným informacím ve zprávách BIS a dalších zpravodajských a policejních orgánů, zjistila existenci dokumentu, kde byl popis vazeb Ivo Rittiga na několik politiků. Informaci měla zobchodovat a vyzradit ji Davidu Michalovi. Ten měl Rittiga varovat. Lobbista pak učinil kroky, aby důkazy o svém vlivu zakryl. V lednu 2017 byli všichni tři odsouzeni k podmínkám, ale na podzim 2019 došlo k zvratu a zrušení rozsudku. Žalobce s odvoláním neuspěl a v roce 2020 byli všichni obžalováni definitivně osvobozeni. Prostřednictvím obhájců označili celý proces za vykonstruovanou akci, kterou chtěli své místo obhájit elitní policisté a státní zástupci. 

Třetí samostatné soudní řízení se týkalo samotné Jany Nagyové. Podle žalobců ovládla úřad vlády, a pokud se někdo chtěl potkat s českým premiérem, musel to zařídit přes ní. Za zařizování schůzek přijímala luxusní dary. Policisté však důkazy nesehnali. Nagyovou proto zastupitelství mohlo obžalovat pouze z krácení daní, tedy z toho, že množství luxusního sortimentu nepřiznala ve svém majetkovém přiznání. Soud v roce 2020 řízení zastavil, Nagyová totiž za pozdě připravené daňové přiznání v minulosti dostala pokutu a zákony by ji neumožňovaly trestat dvakrát za stejný skutek. 

Z hlediska mediálního zájmu, bulváru a jistě i společenského dopadu byla ovšem nejzajímavější nejméně podstatná část obvinění – Nagyová měla využívat její pravomoci k boji se sokyni v lásce. Nagyová měla s premiérem aféru, která přerostla v dlouhodobý vztah. K tomu, aby pokazila vztah Nečase s jeho manželkou a měla ho pouze pro sebe, měla využívat neobvyklé způsoby. 

Jana Nagyová (později už Nečasová) společně se dvěma bývalými řediteli Vojenského zpravodajství Ondrejem Páleníkem a Milanem Kovandou a exředitelem odboru kontroly a vnitřní bezpečnosti na Vojenském zpravodajství Janem Pohůnkem byli v březnu 2019 odsouzeni k podmíněným trestům odnětí svobody a zákazům činnosti za to, že zneužili zpravodajské mechanismy ke sledování Nečasovy manželky. Samotný Petr Nečas svou novou partnerku chránil lhaním u soudu, za což byl uznán vinným z křivé výpovědi.

Summa summarum ovšem výsledky trestních kauz nedopadly nijak závratně. Pouze podmínkami, pokutami a osvobozeními. Odhlédneme-li od podivínství bývalého premiéra Petra Nečase, jenž svou neschopností ohrozil vládu České republiky vlastní romantickou avantýrou a který si manýrami připomínajícími komunistické papaláše z minulosti uřízl zřejmě největší ostudu v historii české vrcholové politiky, telenovelová epizoda nebyla ničím, co by muselo položit celou vládu. 

Ono se to ovšem stalo. Po raziích se vratká vláda rozpadla jako domeček z karet. Zatímco stranu ODS aféra nesmazatelně poznačila, potěšila prezidenta Miloše Zemana, který mohl posílit svou pozici, stejně jako nové subjekty politické scény včetně Babišova hnutí ANO. 

Podle mediálních vyhlášení Petra Nečase byla celá akce Šlachtovou mstou a pokusem o vlastní záchranu. Vláda se podle Nečase chystala těsně před policejní akcí Roberta Šlachtu odvolat, o čemž se dověděl, a proto přikročil k rychlému manévru. Obrana elitního policisty je jednoduchá – Nečas je zhrzený a vše si vymýšlí.     