Na vrcholu

Laurelin Paigeová

Na vrcholu

Laurelin Paigeová

Ikar

Přeložil Pavel Musiol

Copyright © 2020 by Laurelin Paige

All rights reserved.

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means, including information storage and retrieval systems, without written permission from the author, except for the use of brief quotations in a book review.

ISBN 978-80-249-4730-3

Drazí čtenáři a čtenářky,

jsem velmi ráda, že vám smím představit svůj nový svět, svět mocné a bohaté rodiny Sebastianových, který skýtá mnoho příležitostí pro milostná dobrodružství rozervaných milionářů. Doufám, že v budoucnu vám toho o nich povím ještě mnohem víc, tohle je začátek.

Jestliže jste se s jejich světem již seznámili prostřednictvím mého románu Muž na špici (Man on Top), přejděte prosím rovnou k sedmé kapitole.

Jestliže jste Muže na špici nečetli, případně si jeho příběh rádi osvěžíte, otočte stránku a začněte tuto knihu první kapitolou.

Xoxo

Laurelin

JEDNA

Zrovna jsem držela telefon a čekala na ohlašovací tón, když jsem to zaslechla. Tiché zamňoukání. Takové, jaké vydává malé kotě, když se dostane do maléru.

Nastražila jsem uši a přehlédla očima své okolí. Za mými zády se nacházely, namačkané jedna na druhou, čtyři konstrukce připomínající obilná sila. Pode mnou pulzoval energií střešní bar plný lidí. Přede mnou se v duhových barvách skvěla nepřehlédnutelná dominanta Empire State Building (nasvícená na počest průvodu LGBTQ, který se měl ten víkend konat), ale záplava blikajících světel ze zábavního podniku způsobovala, že slavná turistická atrakce vypadala ve srovnání s ním poněkud nevýrazně. Večírek byl také dost hlučný, což byl částečně ten důvod, proč jsem se uchýlila na ocelové schodiště vedoucí do nejvyššího patra budovy, potřebovala jsem si totiž zavolat. Druhým důvodem bylo to, že jsem musela na displeji ulovit ještě aspoň jednu čárku.

To mňoukání, jak jsem usoudila, muselo přicházet z jednoho ze sil, ať už byl jejich skutečný účel jakýkoliv. Měla jsem za to, že musí ukrývat nějaké mechanické zařízení budovy – elektrický generátor, vzduchotechniku, co já vím. Nějaký špičkový architekt dospěl k závěru, že takové průmyslové zařízení se nejlépe zkrášlí tak, že se přikryje bronzovými válci, na jejichž vrcholky se usadí cosi, co připomíná asijské rýžové klobouky. Řeknu vám upřímně, estetika moderní architektury New Yorku se vymyká mému chápání. Co se mě týče, je prostě divná.

Navíc tyhle prapodivnosti seděly na vrcholku budovy o šedesáti patrech, takže pravděpodobnost, že ty zvuky vydávala zatoulaná kočka, byla mizivá.

Stejně to už přestalo. Pravděpodobně šlo o nějaké zaskřípání generátoru nebo se mi to prostě jen zdálo. Vrátila jsem se k telefonu. Na displeji naskočily dvě čárky. Vylezla jsem poslední tři schody, které mi zbývaly k dosažení nejvyššího patra. Tři čárky! To už bude stačit.

Jenže teď jsem tu kočku zaslechla znovu.

A ještě dvakrát. O žádný mechanický zvuk rozhodně nešlo. Sklonila jsem telefon a začala jsem se opatrně plížit kolem jednoho sila. Jestli nešlo o kočku – což bylo takhle vysoko stejně nemožné, že? – tak co to tedy bylo? Vydávají takové zvuky krysy?

Při tom pomyšlení mi přejel mráz po zádech. K pátrání po původu zvuku jsem skutečně neměla nejmenší důvod.

Ale co když to opravdu byla kočka? Možná si ji tady držel majitel toho baru, aby mu chytala myši. To nebyla zas tak nesmyslná myšlenka a popíchla mou zvědavost, takže jsem navzdory varovnému pocitu pokračovala podél obvodu sila dál.

Pak jsem ztuhla.

Ty zvuky nevydávalo žádné zvíře – byla to žena. Stála asi patnáct stop ode mě, opřená zády o cihlovou zídku okolo komína na druhé straně sila. Oči měla zavřené, večerní šaty vyhrnuté kolem pasu, a ty zvuky, které vydávala, byly sténáním z rozkoše, nikoliv ze stresu. Jejím původcem byl muž, který stál před ní. Přesněji řečeno jeho ruka, která se činila mezi jejíma nohama.

A teď se do toho teprve pořádně pustil, jak se dalo usuzovat z výrazu v její tváři.

Rychle a tiše jsem odcupitala kolem sila zpátky a pomalu vydechla. Nevěděla jsem, jestli se mám smát… Jak jsem měla reagovat? Ten okamžitý příval vzrušení, které jsem pocítila mezi stehny, byl rozhodně nevhodný. Začala jsem se smát. Tiše, abych milence nevyrušila.

Nutkání smát se mě už opustilo, šimrání mez stehny nicméně zůstalo. Už to bylo dlouho, co jsem se naposledy s někým vyspala. Můj poslední skutečný vztah skončil minulé léto, pak jsem se se svým ex sešla ještě jednou na víkend kolem Halloweenu, a jelikož jsme právě měli září… Můj Bože, už to byl skoro rok! Nebylo divu, že mě ten náhodný párek milenců, co si to rozdával v tmavém koutě na střeše, tak rozhodil.

To vzrušení bylo příliš lákavé. Potichounku jsem se přikradla kolem sila zpět, těsně přitisknutá ke zdi, abych mohla jen… nakouknout.

Teda. Druhý pohled na ně byl stejně rajcovní jako ten první. Teď popravdě ještě víc, když žena začala přirážet boky proti jeho ruce. Bylo vyloženě sprosté, jak jí držel ruce nad hlavou, jak se nelíbali a jak jediné styčné body mezi nimi představovaly jeho zápěstí a její rozkrok.

Když znovu zasténala, málem jsem se k ní přidala.

Udělala jsem si mentální poznámku – evidentně si myslíš, že šmírování je pořádně rajcovní.

Tak rajcovní, že jsem úplně zapomněla, proč jsem sem vlastně přišla. Tak vzrušující, že moje vlastní vagína byla v jednom ohni. Tak vzrušující, že mě ani nenapadlo stáhnout se zpátky do úkrytu, když ze sebe ta žena vydrala závěrečný sten a napjala se v orgastické křeči.

V té chvíli jsem měla samozřejmě odejít. Dobrá, měla jsem odejít dávno předtím, ale když jsem to neudělala tehdy, měla jsem to udělat nejpozději teď. Přesto jsem zůstala, zcela uchvácena nonšalantním přístupem toho muže, který vytáhl z kapsy saka kapesníček a utřel si do něj ruku, načež ho vrátil zpět na své místo. Dokonce ho ani nenabídl jí.

Bylo zřejmé, že si toho žena všimla. Zamračeně si urovnala šaty, ale její úsměv se rychle vrátil. Pohybem hlavy si hodila hnědé kadeře přes rameno – tmavé, ale ne tolik jako ty mé – přistoupila k němu a sjela mu rukou mezi nohy.

„Pojď, Eden. Už jsi hotová.“ Třebaže jsem ze svého místa neviděla úplně všechno, zřetelně jsem zaznamenala, že její ruku odstrčil.

„Ale ty ještě ne,“ zapředla.

Chvíli na ni upřeně hleděl. Kéž by stál čelem ke mně a já mohla vidět, jak se tváří. Je zatraceně těžké špehovat lidi, kteří s vámi nespolupracují.

„Nemám zájem,“ řekl nakonec. Odmítnutí jasné jako den. Ani jsem mu nepotřebovala vidět do tváře, abych to pochopila. „Ojel jsem tě jenom proto, abys mi už dala pokoj.“

Au.

Ten chlap byl skutečný hajzl.

Opravdu? Dříve, než ji odkopnul, daroval jí orgasmus, kterému nebylo možné po technické stránce cokoliv vytknout. Samozřejmě jsem neměla dost informací, abych to mohla posoudit jen podle toho, co jsem viděla. Ale bylo těžké nepředstavovat si podrobnosti celého scénáře, když jsem stála opodál a chroupala pomyslný popkorn, ale v mých představách byl tento muž jak perfektní sexuální mašina, tak prvotřídní hajzl.

Tyto dvě vlastnosti spolu dle mých dosavadních zkušeností úzce souvisejí.

Eden si odkašlala, ale podle všeho pochopila, že prohrála. „Tvoje chyba. Víš, že bych tě obsloužila na výbornou.“

„Ano, to vím. A to je právě ten problém.“

Ach, ano. Rozhodně grázl. Ten druh muže, který potřebuje vždy něco nového. Týpek, co svede holku jen jednou, a pak jde dál. Vzhledem k tomu, že celý bar byl pronajatý na večírek společenské smetánky, večírek, který kdesi pod námi stále běžel na plné obrátky, mi bylo jasné, s jakým týpkem tu mám co do činění. Bohatý. Namyšlený. Playboy. Eden by udělala nejlíp, kdyby prostě odešla.

Její úsměv pohasl a ona se narovnala v zádech, přičemž očima metala blesky. „Jsi hajzl.“

Hejsek jen pokrčil rameny. „Varoval jsem tě.“

„Varoval jsi mě jen proto, že jsi právě díky tomu varování působil přesně opačným dojmem. Víš ty co? Všechno to svoje trápení si zasloužíš.“

Zatvářila se, jako že odchází, což pro mě bylo znamení, že bych se měla vypařit taky, ale zaváhala jsem a on se natáhl a chytil ji za paži. „Eden, počkej.“

Tvář jí změkla úlevou. Jako by byla doufala, že ji zastaví. Tuhle naději znám. Byla jsem si celkem jistá, že Eden věděla, do čeho jde, když se s tímhle hajzlem zapletla, ale i tak. Bylo těžké s ní nesoucítit.

Pustil její ruku a dotkl se její tváře. Zrovna když jsem si začala myslet, že tenhle playboy možná přece jen nebude tak strašný, řekl: „Utři se, než se vrátíš dolů. Máš rozmazanou rtěnku.“

Eden se mu vytrhla a bez dalšího slova naštvaně kráčela pryč.

Tedy, kráčela směrem ke mně.

Do hajzlu.

Urychleně jsem utekla za silo, dost daleko na to, aby mě nezahlédla ona, až půjde po schodech dolů, ale ne zas tak daleko, aby mě na druhé straně zahlédl ten hajzl. A pak jsem čekala a poslouchala, jestli neuslyším jeho kroky, abych věděla, že už můžu bezpečně vylézt se své skrýše.

Ten prevít měl ale zjevně velmi tichý krok, protože jsem neslyšela ani ň. Tak jsem počítala. Do dvou set, abych měla jistotu, že jsem mu dala dost času. A byla to hodně dlouhá dvoustovka, protože jsem to párkrát popletla, když mi v mysli vytanul obraz té erotické scény.

Očividně jsem si začala dělat plány, že se musím s někým co nejdřív vyspat. Směšné.

Konečně jsem vystrčila hlavu zpoza sila a nakoukla na místo, kde jsem ho viděla stát naposledy.

Nikdo tam nebyl. Udělala jsem několik kroků, abych si byla opravdu jistá. Přede mnou nikdo nestál. Úlevou jsem si oddechla.

„Hledáte někoho?“

Nadskočila jsem leknutím. Prudce jsem se otočila a viděla jsem, že stojí ve stínu na místě, kde jsem se před několika vteřinami schovávala.

Nemohl vědět, že jsem tam byla. Nemohl. Rozhodně nemohl tušit, že jsem ho sledovala. Když jsem rychle dospěla k tomuto závěru, začala jsem hrát neviňátko. „Měla jsem pocit, že slyším nějaké zvíře. Kočku, co někde uvázla. Jen jsem se šla podívat.“

Úžasné, Tess. To vůbec neznělo ani trochu omluvně.

„Kočku. Na takhle vysoké střeše.“ Zcela pochopitelně mi nevěřil.

„Taky mi to přišlo divné. Proto jsem se šla podívat.“

„Hm.“

Začala jsem se potit nervozitou. Nezapomněla jsem, že jsem se na tenhle večírek vetřela pod falešnou záminkou, a třebaže neexistoval důvod, proč by mě zrovna tenhle chlápek měl vyslýchat, sama tato skutečnost mě nutila k opatrnosti.

Ne že by mi to nějak pomáhalo. Protože jsem se měla držet své verze – byla koneckonců pravdivá – a jít si po svých. On se stále držel ve stínu, kde mu tvář skrývala tma. Rozhodně se mě nijak nesnažil zadržet.

Ale v té jediné slabice se skrývala výzva, byť nevyslovená. Každý, kdo mě zná, ví, že nejsem z těch, kdo by dokázal odejít od hozené rukavice.

Udělala jsem krok směrem k němu. „Hm? Co jste tím jako myslel? Že mi jako nevěříte?“

Pokrčil rameny, totéž lhostejné gesto, kterým před chvílí počastoval Eden. „Tím jsem myslel prostě jen hm.“

„Aha.“ Možná ta výzva existovala jen v mé hlavě. Celé tohle dobrodružství byl jeden velký omyl. Jak jsem si mohla myslet, že to dokážu, aniž bych začala panikařit? Možná jsem ten typ člověka, který dokáže čelit výzvám, ale nejsem idiot. A jít dnes večer na tenhle večírek bylo šíleně idiotské. Teď jsem začala vytvářet drama tam, kde žádné nebylo. „Tak dobře,“ řekla jsem a otočila se k tomu záhadnému muži zády.

Tak jako předtím natáhl ruku, aby zadržel Eden, zavolal teď na mě. „Víte, já si myslím, že jste sem opravdu přišla, protože jste něco zaslechla. Pak jste ale našla něco jiného. A místo abyste odešla… zůstala jste.“

Prudce jsem se otočila zpět k němu. „Já ne –“ V ten okamžik mi došla slova. Vystoupil ze stínu a já mu nyní poprvé viděla do tváře.

A byla nádherná.

Nádherná, až to bralo dech.

Nádherná, až mi z toho začaly hořet kalhotky.

Nebylo divu, že z něj byla Eden celá paf. Takhle běžní chlapi prostě nevypadají. On vypadal, jako by vystoupil z módního časopisu. Kdybyste mě nutili, abych vám ho popsala slovy, nedokázala bych vám jednoznačně říct, co na něm bylo tak přitažlivého. Byla to celá kombinace věcí. To, jak spolu jeho jednotlivé rysy ladily. Jeho vysoko posazené lícní kosti. Hranatá čelist, která se mu rýsovala pod dobře střiženými tmavými vousy. Jeho hluboko posazené oči – příliš tmavé na to, aby se dalo určit, jakou mají ve skutečnosti barvu, ale jejich umístění byla dokonalost sama. A jeho na míru šité sako dávalo tušit vyrýsovanou postavu. Vypracovanou takovým způsobem, který svědčil nejen o domácí posilovně, nýbrž také o člověku, který v ní tráví dost času.

Překvapil mě natolik, a zastihl mě tak nepřipravenou, že ze mě slova vypadla dřív, než jsem měla šanci je zarazit.

„No páni, vy jste ale kus.“

Krk a tvář se mi zalily horkem. Moje olivová pleť nezrudne snadno, ale když se ztrapním, vždycky se mi nahrne krev do tváří. A tohle bylo nesmírně trapné. Trapnost této situace mi znemožňovala vymyslet, jak z ní ven.

Zatímco jsem se v duchu kopala do zadku a umírala studem, přistoupil ke mně. „Zrovna jsem si říkal totéž já o vás.“

A teď to zkoušel i na mě.

Hned poté, co odkopnul jinou ženu. Odhadla jsem ho přesně, to vám povídám. Playboy s velkým P.

Zasmála jsem se, částečně z nervozity, částečně proto, že jsem jednoduše nevěřila vlastním uším. „To není… Ne. Nejsme… Hmm. Díky, já odcházím.“

Byla jsem natolik rozhozená, že jsem se od něj ani nestačila plně odvrátit, než mě znovu zastavil. „Ne, počkejte. Omlouvám se. Nechtěl jsem na vás tak tlačit. Vy jste to řekla první, takže jsem to vzal jako pobídku.“

Na okamžik jsem se zamyslela, než jsem odpověděla – což je něco, co bych měla dělat častěji, já vím. Dobrá. Dospěla jsem k závěru, že je playboy, ale neměla jsem pro to důkaz. Byla jsem to já, kdo se tady verbálně vyzvracel před naprosto cizím člověkem. Pokud se tu někdo choval nevhodně, byla jsem to já.

„To jsem řekla,“ připustila jsem. „Omlouvám se. Prostě mi to vyklouzlo.“

„Nemusíte se omlouvat.“ Jeho úsměv zářil, jako by byl ze zlata. Hypnotizoval mě. Pohled na takovou krásu už jistě dokázal přimět k nepředloženostem spoustu žen.

Doufala jsem, že do kategorie „spousta žen,“ nespadám i já. Ale jelikož jsem realistka, zůstávala jsem nanejvýš opatrná a počítala s tím, že tam pravděpodobně spadám.

A přesto všechno jsem dál stála na místě.

„A k tomu si připočtěme fakt, že jste tu zůstala, dokud neskončilo to, co jste tu spatřila.“ Byl odhodlán přinutit mě k tomu, abych přiznala, co jsem viděla. Byl to jen tip. Šel po čichu.

Na druhou stranu, existoval skutečně nějaký důvod, proč bych to měla popírat? Spíše jsem byla zvědavá, kam hodlá tento rozhovor směřovat, takže jsem řekla jen: „A?“

„A tato skutečnost, ve spojení s vaší poznámkou stran mého fyzického vzhledu, mi poskytla vodítko ohledně toho, kterým směrem by se naše interakce mohla dále ubírat.“ Kočičím krokem zamířil ke mně. Přesněji: kocouřím.

Bylo až k nevíře, jak eroticky dokáže chlap vypadat, když vlastně udělá jen pár kroků.

Ještě víc k nevíře bylo to, jak to na mě působilo.

A, panebože, chvíli trvalo, než mi to došlo, ale opravdu to řekl?

„Ale jděte,“ zavrčela jsem, iritována stejnou měrou jeho chováním jako svým vlastním. „Vy si myslíte, že jen proto, že jsem se čirou náhodou nachomýtla k vaší sexuální eskapádě, musím nutně po podobném zážitku toužit i já?“

„Ne, samozřejmě že ne.“ Znovu to nonšalantní pokrčení rameny. „To spíše proto, že jste se dívala.“

Ucítila jsem další příval krve do tváří. Předtím ke mně stál celou dobu zády. Neviděla mě dokonce ani Eden, a ta byla obrácená tváří ke mně. Mýlila jsem se snad? Nebylo na té zdi něco, v čem mohl spatřit můj odraz, něco, čeho jsem si nevšimla? Otočila jsem se, abych si prohlédla místo, na kterém se předtím nacházel. Stočila jsem pohled k místu, kde jsem v oné chvíli stála já.

Kdepak. V žádném případě. Neviděl mě. Znovu jsem se otočila směrem k němu s vítězným úsměvem. „To nemůžete vědět.“

A to vyvolalo vítězoslavný úsměv na tváři zase jemu, protože jsem samozřejmě právě prozradila, že jsem se opravdu dívala. „Jen jsem zjišťovala, jestli se jedná o dobrovolný akt,“ plácla jsem to první, co mě napadlo.

„Vedena starostlivostí o ženu, jako jste vy.“

„Přesně tak.“ Ta lež mi poskytla pocit vznešenosti. Jako bych se zachovala hrdinsky a nikoliv jako šmíračka, protože přece to jediné, co mě zajímalo, bylo, jestli se Eden nestala obětí znásilnění.

Uštěpačný úsměv na jeho rtech svědčil jasně o tom, že to považuje za blábol, ale nepřestával hrát dál. „Doufám, že jste dospěla k závěru, že prvek dobrovolnosti byl přítomen.“

„Přinejmenším z její strany.“ Když jsem to říkala, mohla jsem to považovat za rýpnutí, ale pak už jsem věděla, že to zní, jako bych s ním flirtovala.

Kruci. Možná že jsem opravdu flirtovala.

Jeho výraz svědčil o podobné nejistotě. „Nikdo mě k ničemu nenutil. Ale ano, máte pravdu. Mou plnou pozornost rozhodně neměla. Vy na druhou stranu ano.“ Jistý či nejistý, rozhodně měl ukrutnou odvahu.

Pro k zbláznění pohledné odvážné playboye jsem měla vždycky slabost.

A zahrávat si s jedním takovým rozhodně nepatřilo k tomu, co jsem měla dnes večer v plánu. Musela jsem z toho vycouvat. „Jasně, to je v pořádku,“ řekla jsem, stále celá omámená. „Jasně. Já už teda. Děkuji, ale ne, děkuji. Přišla jsem si sem nahoru jen zavolat. A přesně to teď taky udělám.“ Měla jsem dost rozumu na to, abych odešla. Dokonce mi ho zbylo i dost na to, abych ještě přes rameno zavolala: „Prosím, nesledujte mě.“

Tak dobře, možná že to, co mě přimělo vypustit jeho směrem tu poslední provokaci, nebyl přímo rozum. Jen jsem chtěla vědět, jestli se za mnou dívá, jak odcházím.

Klidně mi říkejte husa hloupá, protože mě potěšilo zjištění, že se opravdu dívá.

DVĚ

Teyana to zvedla na první zazvonění. „Řekni mi všechno.“

Má hlava se stále točila kolem toho sila s otravným, ale hlavě otravně sexy cizím chlápkem. Nejspíš jsem měla počkat, až trochu vychladnu, a zavolat později, ale byla jsem celá žhavá do telefonování, aby to vypadalo, že něco dělám, kdyby se mě přece jen rozhodl sledovat.

Ale to on neudělal a já jsem teď byla nucena vypotit ze sebe nějakou konverzaci.

Vydala jsem ze sebe něco mezi povzdechem a zasténáním. „Všechno by bylo lepší, kdybys tu byla,“ řekla jsem a byla to pravda, ale rozhodně bych ji nevyslovila tak kňouravě, kdybych byla plně při smyslech. Okamžitě jsem se to pokusila zastřít. „Teda, chci říct, vím, že pro tebe by to lepší nebylo, ale pro mě ano, a nechci, aby ses cítila provinile, já jsem jen ráda, když můžu být se svou kamarádkou.“

Fuj, byla jsem strašná. Zaobírala jsem se svými pocity a tím, jak je hrozné, že ji nemám u sebe, místo toho, abych se soustředila na skutečnost, že ona skutečně fyzicky trpí. Obvykle dokážu úskalími přátelství s člověkem sužovaným chronickými bolestmi proplouvat poměrně dobře, ale občas to totálně podělám.

„Promiň,“ dodala jsem a přála si, abych tím slovem byla začala.

„Hele, tohle nedělej.“ Tey sama vklouzla do role té, která utěšuje, k čemuž byla pohříchu často nucena. „Jsem si plně vědoma toho, že moje ataky nejsou nepříjemné jen pro mě samotnou.“

„Ale o to tady jde – pro mě jsou pouze nepříjemné. Pro tebe jsou mnohem horší.“

„To jo,“ přitakala. „Jsou naprosto svinské. Opravdu bych radši byla s tebou.“

Tak zněl náš původní plán. Měly jsme sem jít spolu. Popravdě, když jsem v poště své šéfky spatřila tu pozvánku, měla jsem v úmyslu hodit ji do koše a pustit to z hlavy, ale Tey mi ji vytrhla z rukou a v očích se jí zalesklo, jak dostala nápad.

„Ta pozvánka je pro Kendru,“ podotkla jsem.

„Nebudou přece u dveřích všem kontrolovat doklady. Tady stojí, že se máš u vstupu prokázat touhle pozvánkou. Nic jiného k tomu nepotřebujeme.“

„Nemám co na sebe.“

„Staráš se o dům ženské, která je majitelkou největší sbírky šatů mimo Pátou Avenue. Vsadím se, že některé její róby na sobě mají ještě cenovku.“

Zamyslela jsem se nad tím. Kendra už v minulosti mně a Tey půjčila šaty snad milionkrát. Už od doby, co jsme se my tři seznámily a skamarádily, když jsme si dělaly magistra v Georgetownu. I když jsme si teď nebyly tak blízké jako tenkrát – to, že jsme se po promoci staly jejími zaměstnankyněmi, dynamiku našeho vztahu přece jen změnilo – pravděpodobně by mě pořád nechala, abych si něco půjčila, kdyby byla ve městě.

Samozřejmě, kdyby byla ve městě, nehrabala bych se jí v poště a o tomhle večírku bych vůbec nevěděla.

Tey musela vycítit, že začíná ztrácet podporu pro svůj plán. „Ale no tak, Tess. Kdy se nám dvěma naskytne v životě příležitost dostat se na večírek pořádaný Sebastianovými?“

Rodina Sebastianových patřila k americké šlechtě. Díky penězům, které investovali snad do všeho od oceli a ropy po média a technologie, jim prakticky patřilo celé město. Jejich jméno se skvělo na mnoha budovách, podobně jako jméno Rockefeller. A to včetně Sebastian Center, v němž sídlilo ředitelství většiny jejich newyorkských firem.

Večírek pořádaný touhle pohádkově bohatou rodinou představoval rozhodně silné pokušení.

„Kendra by nás s sebou nevzala, kdyby tu byla,“ nepřestávala naléhat Tey. „Taková šance se nám naskytne jednou za život!“ Protože v tomhle ohledu měla pravdu, a navíc jsem poslední dobou chovala ke Kendře více než jen trochu hořké city, souhlasila jsem.

Ale pak se Teyany zmocnila ataka, která ji upoutala na lůžko v poloze nenarozeného plodu. Svolila jsem, že tam přesto půjdu, ale jen proto, aby si to ona užila alespoň mým prostřednictvím. Byly jsme kamarádky dost dlouho na to, abych si uvědomila, že občas jí mohu s její nemocí pomoci pouze tím, že budu žít naplno vlastní život. Musela jsem jít sama.

Tato skutečnost můj pocit viny jen posílila.

„Jak se cítíš?“ zeptala jsem se konečně.

„Točí se mi hlava a mám pocit, jako by mě někdo opakovaně bodal mezi žebra zubatým nožem, ale jinak se většinou nudím. Prosím zbav mě té nudy a řekni mi o tom večírku.“

„Tak dobře.“ Popravdě, já se na tom večírku zatím skoro neukázala. Procházela jsem se z jedné strany střešní terasy na druhou, občas jsem uzobla nějakou exotickou lahůdku z tácků, které kolem nosili číšníci, a nakonec se vytratila nahoru po soukromém schodišti, abych jí zavolala.

Ale takový popis průběhu mého večera by ji nudy nezbavil, takže jsem ho musela trochu vyšperkovat. „Všichni jsou elegantně oblečeni, samozřejmě. Samé značkové šaty. Popravdě, já mám pocit, že jsem oblečená jako trhan, a to mám na sobě věci od Dolce & Gabbana.

„Viděla jsem tu fotku, cos mi poslala. Zapadáš tam hezky, věř mi.“

Sjela jsem pohledem svou růžovou tylovou sukni. „Vypadám jako baletka.“

„Vypadáš fantasticky a naprosto sexy. Konec diskuse. Co ještě?“

„Hraje tu hudba v klubovém stylu. Myslela jsem, že to bude samá klasika a Frank Sinatra, ale má to slušný odpich. Viděla jsem, jak to tu na parketu roztáčí pár staříků, a docela mě ohromili.“

„Začínám ti tu usínat, Tess. Roztáčela jsi to na tom parketu s nimi? To chci slyšet.“

Samozřejmě že jsem netančila. To byla Teyanina parketa. Já se taky uměla bavit, ale byla jsem vždy spíš ta holka, co se hlásí ve třídě. Proto jsme taky tak dobře fungovaly jako kamarádky, a proto mě taky večírky bavily víc, když jsem ji měla po boku. Opravdu nebylo fér, že právě ona byla ta nemocná, když měla na rozdíl ode mě tak společenskou povahu.

Ale do těchhle lítostivých bažin jsem už znovu zabředávat nehodlala. Co jsem jí ještě mohla vyprávět? O té erotické scéně, které jsem byla svědkem, ale nechtěla jsem jí hned na začátek vykecat to nejlepší. „Sice jsem netancovala, ale zato jsem jedla! Jídlo je tu opravdu skvělé. A zvláštní. Polovinu toho, co jsem si nacpala do pusy, nedokážu ani pojmenovat.“

„Ta poslední věta by mě pobavila víc, kdyby se netýkala jídla,“ popichovala mě.

Tak dobře, možná nastal čas vybalit tu prasečinku. „Jo, a taky jsem viděla ženskou, které to dělal prsty jeden fešák v luxusním smokingu.“

Prakticky jsem slyšela, jak se Teyana vzrušením posadila. „Aleluja, o tomhle mluvím. Prosím, prosím, prosím, řekni mi, že ta historka má pokračování. Chci slyšet každičký detail.“

Zasmála jsem se. „Bohužel už ti nemám moc co říct. Hledala jsem nějaké tiché místo, odkud bych ti mohla zavolat, a narazila jsem na ty dva. A potom, když jsem je měla nejspíš nechat o samotě, jsem z nějakého důvodu zůstala.“

„Zjevně proto, abys mi o tom mohla vyprávět.“

„Zjevně. Ale když se udělala, odkopnul ji, jako by byla kus hadru. A pak – tohle si poslechni, Tey. Pak měl ještě tu drzost, aby začal balit mě.“ Z té jeho kuráže mi šla hlava kolem ještě teď. A taky mi trochu lichotila, což bylo totálně ujeté, protože ten to nejspíš zkoušel na každou ženskou, kterou potkal. Na mě už nejspíš stačil zapomenout.

„Takže až zavěsíme, jdeš na schůzku s ním, je to tak?“

„Eh, to sotva.“

Vydala tak frustrovaný zvuk, že jsem ho cítila i přes půl města.

Absolutně jsem ji nechápala. „Ty po mně chceš, abych si dala rande s nějakým pochybným náhodným týpkem, který si to dneska večer už s jednou rozdal?“

„Nemusí to být zrovna on,“ řekla. „Ale aspoň někdo. Proboha živého, vždyť ty jsi s nikým nebyla, co ses rozešla s Alejandrem –“

Skočila jsem jí do řeči. „To není pravda. Ještě tu byl ten maník na loňském halloweenském večírku. Bob. Nebo Bobby. Nebo tak nějak.“

„Což bylo už skoro před rokem, holka. Potřebuješ se s někým vyspat. Kvůli mně. Udělej to. Najdi si nějakého zazobaného hajzlíka a nevolej mi, dokud to neudělá prsty pro změnu tobě.“

Pro mě to tak snadné nebylo. Já vím, že sex je jen sex, ale já jsem citlivka, což znamená celé potoky slz, vzhledem k tomu, na jaký typ chlapů letím. Bylo by lepší, kdybych se podobala spíš Tey. Ta dokáže skočit do postele s týpkem, se kterým se právě poznala, a pak už si na něj ani nevzpomene. Žádný problém. Abych se chránila, naučila jsem se uplatňovat romantičtější přístup, což znamená minimálně tři schůzky, a pak mi ještě navíc musí zavolat.

Na druhou stranu, už jsem měla za sebou i pár známostí na jednu noc, co dopadly v podstatě v pohodě. Pokud vím, do čeho jdu, jako třeba tenkrát s Bobbym, dokážu odejít bez jakýchkoliv očekávání a s nedotčeným srdcem. A taky jsem si to užila, ne že ne.

Takže Tey měla možná pravdu. Šest měsíců registrace na seznamce Match nevedlo k ničemu kromě dlouhé šňůry schůzek, na které bych raději zapomněla. Měla jsem tak příšerný vkus, že nějaký románek byl naprosto v nedohlednu. Jedna divočejší noc mohla představovat dobrý způsob jak otočit list.

Slíbila jsem, že to tak udělám, a zavěsila. Jedna věc byla jistá – pokud jsem si měla užít onen druh zábavy, ve který Teyana doufala, musela jsem zaplout zpět do baru.

O hodinu a půl později jsem už pociťovala účinky tří koktejlů Mai Tai a dvou panáků, které jim předcházely. Každopádně se mi snáz konverzovalo. Třebaže jsem se usadila u hlavního baru, měla jsem za sebou už několik zajímavých interakcí.

Momentálně jsem to zkoušela na jednoho hezounka se zelenýma očima a rošťáckými dolíčky. Nebo to on zkoušel na mě. Ať tak či tak, vypadalo to slibně.

„A tady ji zase máme,“ řekl Zelenoočko a naklonil hlavu. „Přísahám, že toho nenechá, dokud mě nenajde.“

Ledabyle jsem pohlédla směrem, který naznačil. Když si ke mně před časem přisedl, svěřil se mi, že se skrývá před jednou ženou, ale já jsem se ještě nerozhodla, jestli je to pravda, nebo jen způsob, jak zahájit konverzaci. Pátrala jsem očima po jakékoliv ženě, která by působila dojmem, že někoho hledá. „Ta blondýnka?“

Opatrně se otočil. „Ta žena vedle ní.“

„Och. Ta, co by věkem odpovídala tvojí babičce.“ Zamračila jsem se. „Snaží se ti dostat do kalhot?“ Zelenoočko vypadal jako muž zhruba v mém věku, což bylo blíže třicítce, než by se mi líbilo, třebaže mi do ní ještě tři roky zbývaly.

„Ne, ne, ne.“ Zarazil se, jako by si to představoval. „Proboha, ne. Ne že bych proti Adrienne Thornové něco měl, ale…“

„Je tu docela výrazný věkový rozdíl.“

„Přes třicet let, řekl bych.“

Zasmála jsem se. „Takže pokud nejde po tvém mužství, proč se schováváš?“

„Je to vážně taková hloupost,“ řekl a začervenal se. Bylo roztomilé, jak dokázal být současně mužný i zranitelný. Asi by na mě neměl takový účinek jako předtím ten zmetek playboy na střeše, ale kdyby mě Zelenoočko pozval k sobě domů, vůbec bych se nezlobila.

Nemusel by vědět, že u toho myslím na někoho jiného.

„Hloupost já znám,“ ujistila jsem ho. „Tvá hloupost je u mě vítána.“

Usmál se, čímž mi předvedl své dolíčky v celé jejich kráse. „To oceňuji, děkuji. Adrienna po mně jde, protože se doslechla, že moje firma hledá neziskovku, kterou by podporovala. PR a filantropie, a tak vůbec. Už jsme to zahrnuli do našeho rozpočtu, ale zatím jsme ještě nenašli organizaci, kterou bychom sponzorovali. Jenže ona si myslí, že její charita by byla, abych to řekl jejími slovy, dokonalý kandidát. Není. Raději bych ji odmítl na jednání v kanceláři, místo abych jí kazil večer.“

Našpicovala jsem uši, jako bych byla Pavlovův pes a právě zazvonil zvonek. „Teď asi není nejvhodnější čas na to, abych ti řekla, že se zabývám párováním firem s neziskovými organizacemi, které by mohly sponzorovat.“

No, popravdě, já ne. To Kendra. Ona tu firmu vybudovala sama – její nápad, její vize, peníze do začátku poskytla její rodina. Já fungovala jen jako víceméně taková lepší asistentka, což nebyla právě pozice, kterou jsem si vysnila, když jsem šla studovat na Georgetown. Nicméně platila mě dobře, nemusela jsem se stěhovat zpátky domů, a nebylo v dnešní době a v mém věku tohle asi tak maximum toho, co by si člověk mohl přát?

Šlo o to, že jsem byla do fungování Kendřiny firmy zasvěcena natolik, že jsem věděla, jak ji propagovat. A třebaže mě Kendra několikrát odmítla, když jsem jí navrhovala, že bych právě tohle mohla dělat, cítila jsem se jistá v tom, že bych takovou práci zvládla.

Dolíček ze Zelenoočkovy tváře zmizel.

„Omlouvám se,“ řekla jsem, když jsem si uvědomila své faux pas. „Ty se tu snažíš užít si příjemný večer, a já ti z toho udělám pracovní schůzku.“

„To jsem si vůbec nemyslel. Popravdě mě to zajímá. Jak jsem říkal, hledáme, koho bychom sponzorovali. Vlastně jsme už prošvihli termín, který jsme si na to hledání stanovili. Jen jsem si myslel, že je příliš troufalé z mé strany probírat takovou věc na večírku.“

Och, tenhle chlapík se mi líbil. Ochotný přejít od zábavy k práci hned, jakmile zavětří dobrou příležitost – přesně můj typ chlapa.

Na druhou stranu – pohlédla jsem na svou prázdnou sklenici už jsem vypila celkem dost alkoholu. A Teyana by mě zabila, kdybych si z tohohle večírku odnesla místo erotického zážitku obchodní dohodu.

Kromě toho, bez Kendry jsem nemohla udělat ani ň, a ona byla jednak mimo město – a kdoví jak dlouho jí bude trvat, než se „najde“ – a za druhé jsem v žádném případě nemohla přiznat, že jsem ukradla její pozvánku.

„Víš ty co?“ řekl Zelenoočko, který zjevně vycítil mé váhání. „Nemám u sebe vizitku. Dej mi svůj telefon.“

Aniž bych o něm zapochybovala, odemkla jsem mobil a podala mu ho.

Chvíli si s ním hrál. „Přidávám ti do kontaktů Julii Sanchezovou. To je moje asistentka. Příští týden jí zavolej a sjednej si schůzku. Jak se jmenuje ta tvoje organizace? Připravím ji na to.“

Neměla jsem dost času na to, abych si vymyslela lež, tak jsem mu řekla pravdu. „Soucit spojuje.“ Možná se mi povede Kendře tu informaci nějak podsunout, aniž bych jí musela vysvětlovat, jak jsem k ní přišla. Hledat jí nové kontakty jsem ostatně měla v popisu práce.

„Fantastické. Těším se, až si o tom povíme víc.“ Vrátil mi telefon a upřel pohled někam za mě. „A už si mě všimla. Musím zmizet. Doufám, že se později ještě uvidíme.“

Jeho poslední slova přetékala žárem, který jsem hledala v našem předchozím rozhovoru. Škoda že žádné později nebude. Teď když jsem mu dala kontakt na firmu Soucit spojuje, žádný románek nepřicházel v úvahu. Příliš snadno by mohl zjistit, kdo jsem – či spíše kdo nejsem – a kamarádka nekamarádka, svůj vztah s Kendrou jsem nehodlala riskovat.