MŮJ BRATR ALBATROS
A JINÁ RODINNÁ ZVĚRSTVA

Copyright © Zuzana Hubeňáková, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4208-7

Věnováno mým třem bratrům Alešovi, Denisovi a Martinovi, z nichž ani jeden není předlohou pro postavu zmítanou jakýmsi hormonálním vychýlením.

Toto věnování píšu dobrovolně a nemá žádnou souvislost s tím, že všichni tři mladší bratři jsou větší a podle mě začínají být i starší než já a celkem bez problémů by mě přeprali.

Pořadí bratrů jde chronologicky, tedy nikoliv podle oblíbenosti.

To aby se zase nehádali.

To, že on je děvkař a ona můj život dokáže okořenit jako málokdo, jsem věděla vždycky. Ovšem že mi hrozí stát se účastníkem střídavé péče, to mě samotnou překvapilo. Hlavně proto, že předmětem střídavé péče u nás nemá být dítě.

Začalo to před pár týdny. Léto letos urputně dělalo ostudu své pověsti. Letní sukénky zůstávaly nedotčeny ve skříni, letní kina neobsazena v parku. Dny byly dlouhé, abychom déle viděli na déšť za okny. Zemědělci u teplého čaje přemítali, co je asi potřeba k pěstování rýže.

Když proto rosnička v rádiu ohlásila celkem přijatelné teploty a jeden den sucha, nemohla jsem jinak než vyrazit ven. Po předpovědi se na rádiových vlnách nesla zpráva o úžasném dětském dni v příměstské čtvrti nedaleko od nás.

Divákům se tam prý představí technika záchranného systému a vojska, což je něco, co mě vzrušuje asi stejně jako třídenní rohlík. Všechno je však lepší než devadesáté osmé kolo pexesa s koťátky, u kterého se Lucka vždycky rozpláče, protože mourka v košíku chtěla najít ona.

Děvčata výjimečně souhlasila s návrhem bez větších protestů. Po hodině chystání a ladění náhrdelníků s tričkem jsem je konečně vmanévrovala do auta. Při vyjíždění z garáže jsem si až na poslední chvíli všimla postavy za námi.

Prudce jsem zabrzdila. Lucka to nečekala a jablko, o které se právě hádala se sestrou, jí vyletělo z ruky a s mlasknutím přistálo na palubní desce auta. Pája se rozeřvala, protože sice normálně jabka nejí, ale zrovna tohle by si ráda dala. Začala obviňovat sestru, že jablko schválně zahodila, a vyjmenovávat seznam příkoří, které za čtyři roky existence od své sedmileté sestry musela snášet. Ten seznam byl dlouhý a bolestný, emotivní přednes by si zasloužil ocenit, nicméně já musela vyřešit strašidlo za autem.

Vystrčila jsem hlavu z okýnka, abych zjistila, kdo velkou jablečnou katastrofu zavinil. No jo, Lenka. Rachitická šedozelená sousedka, která se do vedlejšího domu nastěhovala asi před rokem.

Nikdy jsme se moc nebavily, vím o ní jen to, že se pohybuje jakýmsi podivným způsobem a nevydává při tom žádný zvuk. Ta osoba mě mírně děsí. Zahleděla jsem se za ní na zem, abych zjistila, jestli její tělo vůbec vytváří stín.

Podívala se na mě očima tak světle modrýma a jakoby vymytýma, že mi v hlavě okamžitě spustila Holka modrooká.

Byla jsem z ní dost nervózní, a jelikož jsem si nebyla jistá, jestli skrz zavřené rty nemluví – protože to ona umí, jak jsem se už několikrát při pouhém pozdravu přes plot přesvědčila – pokusila jsem se holky vyzvat ke klidu. Začaly řvát o to víc. Abych slyšela šepot z Lenčiných úst, nezbylo mi než opustit auto.

„Pohlídáš mi Jaroslava?“ promluvilo náhle to fluidum. Zatímco každá jiná matka by se jala vysvětlovat, proč a na jak dlouho by potřebovala dítě hlídat, výrazově úsporná Lenka se podobnými banalitami nezdržuje. Asi by jí doma vyvřel odvar z ranní mlhy.

„Právě jedu s holkama na dětský den,“ pokoušela jsem se vykroutit z povinnosti starat se o průhledného chlapce, který po mamince zdědil pohled.

„Jaroslav má dětské dny rád. Ještě na žádném nebyl,“ pronesla Lenka a mě tím logickým kotrmelcem natolik šokovala, že jsem vůbec nestihla zareagovat a najednou koukám, že mám v jedné ruce autosedačku, kterou snad vytáhla zpod zástěrky, a v druhé Jaroslavovu dlaň. Když jsem odtrhla překvapený pohled od plných rukou, Lenka byla pryč. Zřejmě opustila svazující pevné skupenství a vypařila se ze dvora takovou rychlostí, že jsem nestihla ani v duchu pořádně zaklít.

„Ahoj Jardo, já jsem Sylva,“ sklonila jsem se ke klukovi.

Zíral na mě, neřekl ani slovo, a ať jsem se snažila sebevíc, nezahlédla jsem jediné mrknutí. Jak říkám, na tuhle rodinu si dám pozor. Zvažovala jsem, jestli pro jistotu nehodit do kabelky trochu česneku. Jaroslav Průhledný mi však pohledem rázně naznačil, že by rád nastoupil do auta a já mu v tom svým bezcílným civěním bráním.

Nezbylo mi tedy než oběhnout auto, usadit autosedačku a pustit mladého pána na místo. Jaroslav nastoupil, posadil se, mírně zvednul ruce a zadíval se na mě s otázkou v očích. Pásy, jasně. Zase jsem ho zklamala svou nedůvtipnou reakcí. Rychle jsem svou chybu napravila a vrátila se na své místo za volant.

Děvčata vzadu byla nečekanou návštěvou na pár vteřin konsternována. Velmi rychle si však vzpomněla, že aby byl život prožit naplno, je potřeba se co nejvíce tlouct se sourozencem. Jaroslav se jen beze slova ohlédnul a vzadu se náhle rozhostilo hrůzyplné ticho. Kristepane, tohohle návštěvníka z rodiny od Addamsů jsem potřebovala nejvíc.

Už při příjezdu na předměstí, kde se konala slavná plánovaná akce pro děti, bylo jasné, že jsem nebyla jediná, kdo měl stejný nápad. Šňůra aut se táhla dobrý kilometr a neochotně se posouvala tak pomalu, že měl člověk pocit, že jede po D1.

Po dvaceti minutách, kdy se mi pouze na zlomek okamžiku podařilo zařadit dvojku, aby mě pak fronta vyškolila, že na takové divočáky tady nejsou zvědaví, jsme se konečně dohrabali na parkoviště. Obtěžkána batohem se snad patnácti kilogramy jídla, pití, bund (kdyby náhodou byla zima), vest (kdyby náhodou byla zima jen trochu) jsem konečně sehnala všechny děti do útvaru, který bych dokázala bezpečně provést parkovištěm.

Moje děti se motaly mezi auty, nereagovaly na povely a veselým hopsáním přímo pod kola projíždějících aut se snažily zbavit života nebo mě zbytků nervů. Jaroslav se na ně zamyšleně díval a zjevně nemohl pochopit, jak může být někdo, kdo je dvakrát starší než on, tak blbej. Tak na tomhle se vzácně shodneme, kamaráde.

Konečně jsem měla všechny věci a malé lidi pod kontrolou, odcházeli jsme tedy na hřiště oddávat se radovánkám. Prodírali jsme se davem lidí a já se snažila žádné dítě neztratit. Doufala jsem, že na otevřeném prostranství bude více prostoru a možností se volně nadechnout.

To se mi více méně splnilo. Až do okamžiku, kdy se věci poněkud zvrtly.

Prozatím jsem vůbec netušila, co mě čeká, s přiblblým úsměvem jsem se proto při každé příležitosti nakláněla k dětem a hystericky přeřvávala dav.

„Vidíte? Támhle ukazuje pan policista, jak má vycvičeného pejska na lov zločinců!“ hulákala jsem na děti, ačkoliv ty mnohem víc zajímala cukrová vata na druhé straně okružní cesty.

Pokoušela jsem se vzbudit zájem o probíhající exhibici policejních psů. Úspěchy nebyly valné:

„Hele, jak se ten pán navlečený v ochranném oděvu snaží utéct před spravedlností!“

„Ne, nedáme si cukrovou vatu! Ano, je to spravedlnost. Pan policajt je ruka spravedlnosti a necpat se před obědem sladkým je taky spravedlnost. Protože jsem to řekla.“

„Tak ho pejsek dohnal! To se dalo čekat!“

„Nejedli byste oběd!“

„Jak se tam válí! No vidíte to?! Ten ho sejmul, co?“

„Opravdu ne a už se o tom nebudeme bavit!“

„Teď ho ten druhý pán odvolá. Podívejte. Zařval ‚Pusť!‘ a pejsek by měl figuranta pustit. Aha, tak nepustí. Nebojte, on si jen tak hraje. Aha, tak snad radši půjdeme.“

Opustili jsme muže, který bojoval se šelmou o život, i policistu, který se snažil psa zpacifikovat. Ten evidentně ucítil krev a rozhodl se abdikovat na svou funkci chlupatého policisty a stát se anarchistou. Po zjištění, že jsou všechny dětské atrakce zdarma, jsem se vítězně usmála. Dneska bude maminka za barda! Vyslala jsem nenažranou trojku na skákací hrad, kolotoč, prolézačky a různé jiné kraviny.

U každé jsme stáli čtvrt hodiny ve frontě, ale děti se tvářily, že pokud se na atrakce nedostanou, bude jejich dětství stát za pendrek.

Kupodivu i podivný Jaroslav upustil od výrazu zpruzeného vegetariána uprostřed řeznictví. Několikrát jeho obličejem proběhnul podivný škleb, který jsem si pro sebe nazvala úsměvem. Ať to bylo cokoliv, otevřeně neprotestoval, což jsem si vyložila jako souhlas s programem.

V podstatě mi bylo jedno, co se dnes bude dít. Byla jsem tam kvůli dětem, ne ony kvůli mně. Kdybych potkala někoho, kdo umí plnit zázraky a dá mi možnost, abych dnes udělala všechno, co bych ráda, válela bych se s knížkou v posteli, prolívala se zeleným čajem a zhubla pět kilo. To ovšem nikoho nezajímá. Mé potřeby jsou všem ukradené.

Tak já to mám furt. Když něco chci, nemůžu to mít. Když to mám, tak za blbých okolností. Jestli se tedy dospělá ženská dá považovat za blbou okolnost.

Poprvé jsem ji zahlédla u prolézačky s kuličkami. To jsem ji ovšem neznala a netušila, kolik spolu brzy budeme mít společného.

Holky se do bazénku s balónky propracovávaly snad půl hodiny, než se uvolnil potřebný počet míst a vyšla na nás řada. Pája kolegiálně prováděla Jaroslava horním patrem prolézačky. Lucka se ve spodním válela v barevných kuličkách a nadšeně řičela. Jaroslav se tvářil vyjeveně, aspoň tak jsem si vykládala jeho soustředěný pohled a mírně zvednuté obočí.

Já jen tak bezcílně očumovala okolí. Občas jsem očima vyhledala dorost. Tahle atrakce má dva východy, navíc jsem netušila, jestli Jaroslav po mamince nezdědil schopnost vypařit se. Nemohla jsem riskovat, že bych jí musela uplácat z ranní rosy nové dítě, tak jsem si ho raději hlídala ještě o trochu víc než holky.

Najednou přihopsala k síti Lucka. S vyvalenýma očima mi vyprávěla, že „tam někde teče teplá voda“. Než mi došlo, co se stalo, proběhla kolem obsluha atrakce. V poslední vteřině mě zaregistrovala, zasekla se v pohybu a zlověstně a za použití velmi sprostého slova se zeptala, jestli nevím, čí je tamto dítě. Prstem ukazovala do horního patra na řádně počuraného chlapečka.

Nevím. Hlavně že ne moje.

„Adolfku! Tak se nám to zase nepovedlo, viď? Jsme se počurali!“ začala náhle štěbetat hubená hnědovláska vedle mě. Pro jistotu jsem jí mrkla do rozkroku, jak moc je napojená na svého syna. Vypadalo to, jako by se počural jen on, ale nerada bych zpochybňovala její tvrzení, že v tom mají prsty nebo měchýře oba.

Prohlížela jsem si z profilu její velký nos a s překvapením musela konstatovat, že i přes tento zdánlivý handicap je její tvář překvapivě hezká. Světlé oči, plné rty, ani jedna vráska. Celá byla poměrně pohledná. Přesto mi byla silně nesympatická a její odporně vysoký pronikavý hlas jí body ještě ubíral.

Než jsem vyhodnotila všechny nové informace a stihla zareagovat, na horním patře prolézačky se objevily další tři děti s mokrými koleny. Adolfek byl totiž velký lišák! Počural se při vylézání po schodech tak šikovně, že trefil všechny čtyři. Zásah, loď potopena.

Rychle jsem zkontrolovala, kde všude došlo k znečištění u Lucky. Obsluha hulákala, ať všichni vypadnou, že to musí uklidit. Když se všechny děti nahrnuly na zaneřáděné schody, začala pro změnu ječet, ať se ani nehnou. Počurané a navíc zmatené děti tedy čekaly na další povel. Některé plakaly.

Adolfkova matka naopak vypadala, že je štěstím bez sebe. Znehodnotit cizí vybavení a deset dětí navrch bylo zjevně jejím dnešním cílem.

„Takový šikovný jsi! Tak dlouho jsi vydržel se nepočurat!“ gratulovala pochcánkovi k životnímu výkonu.

Jelikož bylo Adolfkovi asi rok a půl, neuměl ještě mluvit a sotva chodil, považovala jsem nápad vypustit ho bez plíny do veřejného prostoru za bezohlednost. Jeho matka naopak nadšeně výskala, jak se kluk krásně zapojil do hry. Ostatních dehonestovaných dětí si nevšímala.

Adolfkovi bylo naprosto jedno, co si kdo myslí o jeho velkém urinálním představení. Ukořistil někde cizí botu, strčil si ji do pusy a s mohutným žvýkáním odcházel kamsi do davu. Jeho matka sbírala věci, které cestou Adolfek poztrácel, a snažila se ho pronásledovat. Do hry se zapojilo i dítě, které postrádalo botu, a jeho matka, která postrádala dítě, co postrádalo botu.

Neměla jsem čas čekat, až bude Adolfova matka tomu malému páčit botu z čelistí. Vyrazila jsem vyhledat toaletu, kde bych mohla Lucku pořádně umýt, Pája se neochotně přidala k nám a Jaroslav už zase vypadal, jako by se právě účastnil parlamentního zasedání. Po obličeji se mu rozléval výraz absolutního nezájmu o cokoliv. Důležité ovšem bylo, že spolupracoval a šel na povel tam, kam byl žádán jít.

Při cestě z toalet jsme procházeli kolem jakési nekonečné fronty. Skupina znuděných dospělých v ní stála podle výrazů už několik dní. Jejich děti se jistě nudily také, neodvážily se však protestovat po jednom velmi hlasitě a velmi důrazně proneseném zoufalém výkřiku od zúčastněného trpícího otce: „Jestli tě to nebaví, odcházíme. Já si na ksicht žádnou hovadinu malovat nechci!“

Takže malování hovadin na ksicht. Nebezpečné území. To by se holkám mohlo líbit. Tomu místu jsme se měli vyhnout. Pokoušela jsem se strhnout pozornost holek na opačnou stranu. Zapomněla jsem přitom však na Jaroslava. Ten při procházení kolem fronty náhle ztuhnul. Zahlédnul právě malované děvče, kterému na obličeji vznikala růžová Hello Kitty.

„Chci!“ vymrštil prst jejím směrem.

Nechci! Pomyslela jsem si, když jsem spatřila frontu v celé její roztáhlosti.

„Maaamiii, maaamiii, my chceme taky obrázek!“ začaly se překřikovat holky.

„Já budu panda!“

„Já kosmonaut!“ A já v blázinci.

Útrpně jsem se postavila na konec fronty, protože jsem tu přece pro ty malé caparty. Jde mi o jejich blaho. Nic není důležitější než oni. Stála jsem tam a trpěla, ale to nevadí. Děti jsou pro mě na prvním místě. Hlavně že jsou šťastné a spokojené. Že jim svítí očička a tvářičky jako jablíčka zdobí doširoka roztažené koutky v radostném…

Jo, tak to není smích. Už zase řvou. No nic. Ucpu je jídlem, bude líp.

Po dvaceti minutách ve frontě, která se nezkrátila ani o milimetr, nad námi prolétla stíhačka. K dnešnímu dni evidentně patří i přehlídka vojenské techniky. Se stíhačkami pár metrů nad hlavou jsem ale nepočítala. Motory nám řvaly nad hlavami, děti u nohou.

Holky se mi vyděšeně přimkly k noze. Jaroslav to neudělal, ale jelikož jeho tvář opět navštívila mimika, je mi jasné, že i on se lekl.

„To nic, nebudou střílet. Podívejte, nic z nich nepadá!“ zvolil jeden z otců ve frontě podivnou formu utěšování.

Jiný otec vypadal, že by si celkem přál, aby něco spadlo na stůl s barvami na obličej a on mohl jít konečně domů. Jeho radost z možnosti nechat dětské tváře natřít barvičkami, které pak mohou potomci krásně otisknout do sedačky v autě, oscilovala k nule. Ani on se však neodvážil odejít. Asi se bál, že děti zajmou piloty gripenů a nezdárného otce si najdou.

Začínaly mě bolet nohy. Fronta se pohybovala tak pomalu, že jsem byla přesvědčená, že až se dostanu na řadu, budu mít jistě vousy po kolena. Pokoušela jsem se vymyslet spoustu báječných nápadů, jak se povinnosti zbavit a děti přivést na jinou, lepší a hlavně méně zdlouhavou zábavu. Leč marně. Děti upřeně pozorovaly dívky malující zbytečně detailně obličeje na motýlovo, psovo či kočičkovo.

Jaroslav navíc trval na Hello Kitty. Bylo mi jasné, že za to mě jeho matka uřkne. Ale neměla jsem sílu vzdorovat.

Osud má někdy podivné nápady. Asi abych se nenudila, přivedl mi do cesty znovu Adolfka a jeho matku. Oba se náhle objevili asi v polovině fronty. Dítě s nejstigmatičtějším jménem na světě se suverénně protloukalo dopředu. Dav nesouhlasně šuměl. Po hodinách bezcílného čekání konečně přišlo vzrušení. Pokud si někdo myslel, že nejděsivější zbraň hromadného ničení, co dnes uvidí, bude letící gripen, netušil, že mu dvojčlenná bojová jednotka ve složení pošahaná matka a malý dobyvatel vpadne do zad při naprosto nevinně se tvářící zábavě. Můžeme-li považovat stání ve frontě za zábavu.

„Prosím vás, pusťte nás. On je Áďa maličký, tu frontu by nevystál,“ pokoušela se madam všechny předběhnout. Zjevně neměla tušení, že my ve frontě stojíme od doby, co bylo Mrtvé moře ještě marod.

Najednou se k ní prodral Jaroslav, založil si ručičky v bok a s naprosto jednoznačně nenávistným pohledem zavřeštěl pět centimetrů od stehna vlezlé ženy: „Neee! Já! Košičta!“

Z toho jekotu mi po zádech přejel mráz. Tohohle kluka bych si nechtěla rozhněvat. I Áďova matka pochopila, že bude muset zatroubit na ústup. Vnitřně srovnaná s tím však nebyla. Naopak se tvářila, jako by bylo napadnuto její výsostné právo nechat Adolfa okupovat, co se mu zamane. Nomen omen.

„Ádínku pojď, půjdeme jinam. Tady nemá nikdo pochopení,“ zatvářila se uraženě a významně pomalu odcházela. Takhle to jistě viděla ve filmu. Jestli čeká, že se někdo slituje a zavolá na ni, ať se vrátí, že si to rozmyslel, šeredně se plete. Není čas na hrdinství. My všichni ve frontě jsme ochotni předvést, jak taky může vypadat domobrana. S pohledem plným pohrdání jsme sledovali vzdalující se záda obou postav. Všichni jsme proto dobře viděli, jak se Ádík vztekle zmítal a matka se ho marně pokoušela zkrotit, což vedlo spíše k tomu, že jej za ruku vlekla pryč. Jsem si jistá, že tenhle okamžik Ádík jednou bude vyprávět svému psychoanalytikovi.

Energeticky nevyrovnaná dvojice svůj boj posouvala od fronty pomaleji, než bychom si přáli. Jít o maličko rychleji, možná by se nestalo nic z toho, co v konečném důsledku vedlo k sérii překvapivých událostí v mém životě.

Jenomže to by nesměl Áďa potkat jediného psa v historii policejních výcviků, který se rozhodl, že půjde proti systému. Pomáhat a chránit může, až bude starý. Teď chtěl žít a řádit. Ostatně jako většina policistů ve věku tří let, tak kdo mu má co vyčítat.

Toho psa by nesměl vší silou praštit do čumáku.

Jeho psovod by nesměl být v depresi z nevydařeného dne a musel by být při převádění psa do auta soustředěný na psa, ne na myšlenky na nejbližší rozhovor s nadřízeným, který ho pro akci vybral.

Pes by nesměl zažívat intenzivní pocit, že mu svět nerozumí a to malé škvrně by podle něj mělo být na cvičáku častěji než on. Co se týče ovladatelnosti, cítil se pes být na výši a byl si jist, že by dítě nebylo schopné elegantně přeskočit vysokou překážku, jak to umí on sám. Jedině kdyby ho ta nastartovaná dítětevodka chytila za ruce, roztočila a hodila za plot. Tím by dost prospěla celému vývoji, ale bohužel se tak daleko ve svých výchovných postupech zatím nedostala.

Ten pes měl náhubek. Adolf, jak se později ukázalo, svůj karate úder přímo na něj odnesl jen zlomenou zápěstní kůstkou. Pes jako by se nespokojil s tak malou daní za podivně se vyvíjející den, vytrhnul se psovodovi a vydal se na cestu za svobodou. Kdyby mohl mluvit, jistě by zařval: „Mějte se tady fanfárově, kreténi!“ O co víc však exceloval v přeskoku, o to méně uměl mluvit.

Prodral se jen beze slova davem, který se před ním dokázal rozhrnout pouze částečně, a s ušima vítězně vztyčenýma se vydal vstříc dobrodružství. Přeplachtil plůtek a za neveselého řevu svého překvapeného psovoda „Stůj, ty chlupatej debile!“ zmizel za horizontem.

Nestihla jsem udělat téměř nic. Jen jsem tam tak stála a pozorovala celou scénu. Probrala jsem se až v okamžiku, kdy chlupatej debil nebyl v dohledu, psovod s klením nemístným pro dětský den vyrazil za ním a Jaroslav začal hrozně křičet. Přeplněna dojmy jsem se podívala dolů, abych zjistila, co je zase za problém. Jaroslav ke mně natáhnul zakrvácenou ruku a mně bylo jasné, že si tenhle den budu pamatovat dlouho. Pes se kolem něj provlekl příliš blízko a zřejmě mu inkriminovaným košíkem roztrhl kůži na předloktí.

Na setinu vteřiny mi hlavou problesklo, že bych možná mohla taky zdrhnout. Vzápětí jsem si vzpomněla na to, jak mě v tělocviku přes kozu dostávali tři lidi, a tenhle plán zavrhla. Nezbude než se problému postavit čelem, klukovi to pofoukat a slíbit mu tatranku, když mamince pár měsíců neukáže ruku.

Můj skvělý plán narušil nějaký chlápek z fronty, který asi nabyl dojmu, že když spolu hodinu stojíme ve frontě, může klidně zachraňovat moje děti před vykrvácením. Sklonil se k Jaroslavovi, zbytečně hysterickým hlasem mu oznámil, že musí do nemocnice, ruku mu obvázal šátkem, který měl původně na čele, a ke mně se otočil s naléhavým výrazem a slovy „Je to na šití.“

Já bych spíš hlasovala pro „Je to na posrání“, ale dobrá. Půjčila jsem si sousedovic dítě a rozbila ho, budu to muset řešit.

Popadla jsem Jardu za zdravou ruku, holky zkrotila zoufalým pohledem a všichni jsme sprintem vyrazili k autu. Cestou jsem ovšem koutkem oka zahlédla zaparkovanou sanitku, která byla součástí místní expozice pro dnešní parádní den.

Hurá, máme štěstí, kde je sanitka, tam je jistě zdravotník, řekla jsem si a propadla neoprávněnému dojmu, že přísun smůly je pro tento den vyčerpán.

To jsem ještě nevěděla, že mě v sanitce čeká moje nová kamarádka. Adolfova matka. Už jen ta dvě slova zní hrůzostrašně. Byla tam. I tato dvě slova mi přinášejí nelibé pocity. Celé dohromady je to jasná katastrofa.

Ječela tam na nebohého vyděšeného mladíka, který zjevně dostal za úkol jen hlídat sanitku, tak vysokým hlasem, že se v nedalekém lese jistě začali formovat netopýři k útěku. Ve chvíli, kdy mladík začínal být na vážkách a přemýšlel, jestli by nebylo snazší podle YouTube odoperovat zlomeninu než poslouchat tuhle hysterku, přiřítil se odkudsi cizí vysoký tmavovlasý muž.

„Co se to tady děje?“ zahřímal autoritativním tónem.

„Můj syn je zraněný!“ zakvílelo chodící prokletí.

Muž měl již tou dobou přečtenou situaci, dvěma rychlými kroky přistoupil k Jardovi, odkryl šátek a ustaraně svraštil čelo. Zadíval se mi do očí a mnou proběhl podivný pocit.

Najednou jsem záviděla dětem zranění a moc jsem toužila být taky ošetřená. Byl to jen jeden bleskový záchvěv, okamžitě jsem se za něj zastyděla, ale později v soukromí a klidu jsem si musela přiznat, že nepříjemný ten pocit rozhodně nebyl.