Přeložila Hana Petráková

The Murder at the Vicarage

Copyright © 1930 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, MARPLE and the AC Monogram Logo

are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK

and elsewhere. All rights reserved.

This edition was published in 2022.

Translation entitled VRAŽDA NA FAŘE

Copyright © 2022 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-8149-0

Pro Rosalind

PRVNÍ KAPITOLA

Odkud s vyprávěním tohoto příběhu začít? Rozhodnutí nebylo úplně snadné, ale nakonec jsem zvolil jistou středu v době oběda. Hovor u stolu na faře sice v zásadě nesouvisel se záležitostí, o kterou nám půjde, ale přesto se dotkl jedné či dvou příhod, jež ovlivnily pozdější vývoj událostí.

Právě jsem naporcoval hovězí, mimochodem velice tuhé, a když jsem se znovu posadil, poznamenal jsem, že ten, kdo by zavraždil plukovníka Protheroea, by prokázal světu velikou službu. Podobná poznámka se pochopitelně vůbec nehodila k mému stavu.

„To se ti přičte k tíži, až toho starouše najdou v louži krve,“ prohlásil okamžitě můj mladý synovec Dennis. „Mary to dosvědčí, viď, Mary? A ještě vylíčí, jak ses pomstychtivě oháněl kuchyňským nožem.“

Mary, které měla služba na faře sloužit pouze jako odrazový můstek k něčemu lepšímu a lépe placenému, jen věcně prohlásila: „Zelenina,“ a bojovně k němu postrčila prasklou mísu.

„Byl hodně otravný?“ zeptala se moje manželka s pochopením.

Neodpověděl jsem hned, protože mi Mary právě přisunula pod nos mísu mimořádně rozvařených knedlíků. Když jsem s díky odmítl, bouchla mísou doprostřed stolu a odešla.

„Škoda že jsem tak nemožná hospodyně,“ řekla moje manželka s lítostí téměř upřímnou.

Musím přiznat, že jsem s ní souhlasil. Moje paní se jmenuje Griselda, což bývá ve středověkých příbězích trpělivá manželka, takže pro ženu faráře se toto jméno velice hodí. Tím však tato vhodnost také končí. Moje Griselda totiž není trpělivá ani trochu.

Vždycky jsem si myslel, že duchovní by se neměl ženit. Proč jsem Griseldu přesvědčil, aby se za mě po čtyřiadvacetihodinové známosti provdala, je pro mě záhadou. Jsem přesvědčený o tom, že manželství je vážná záležitost a má se do něj vstupovat po dlouhém zvažování a rozmýšlení, přičemž nejdůležitějším kritériem jsou shodné sklony a záliby.

Griselda je téměř o dvacet let mladší než já. Svou krásou mě neskutečně rozptyluje, a navíc není schopná brát cokoli vážně. Je ve všem všudy neschopná a život s ní mě naprosto vyčerpává. Farnost vnímá jako jeden veliký žert, který existuje jen pro její zábavu. Snažil jsem se její způsob uvažování nějak ovlivnit, leč marně. O to víc jsem přesvědčený, že celibát je pro duchovního žádoucí stav. Opakovaně jsem to Griseldě naznačoval, ale ona se jenom smála.

„Kdyby ses, má drahá, alespoň trošičku snažila…,“ nadhodil jsem.

„To já občas dělám,“ namítla Griselda, „ale všechno je pak ještě horší. Evidentně nejsem od přírody hospodyně. Podle mého je lepší nechat všechno na Mary a smířit se s nepořádkem a nechutným jídlem.“

„Ale co tvůj manžel, drahoušku?“ ozval jsem se vyčítavě a dodal jsem po vzoru ďábla, který z vlastních důvodů cituje Písmo: „Na chod svého domu dohlíží…“

„Jen si pomysli, jaké máš štěstí, že tě lvi neroztrhali na kusy,“ přerušila mě rychle Griselda. „Nebo že tě neupálili na hranici. Kvůli špatnému jídlu, prachu a mrtvým vosám opravdu nemusíš dělat takový povyk. Pověz mi něco víc o plukovníku Protheroeovi. První křesťané měli každopádně štěstí, že v jejich době ještě nebyli žádní kurátoři.“

„Hnusný starý náfuka,“ poznamenal Dennis. „Není divu, že od něj jeho první žena utekla.“

„Nic jiného udělat nemohla,“ podotkla moje žena.

„Griseldo,“ napomenul jsem ji, „takhle nemluv.“

„Pověz mi o něm, miláčku,“ oslovila mě Griselda něžně. „O co šlo? Vadí mu, jak se pan Hawes v jednom kuse uklání a přikyvuje a křižuje?“

Hawes je náš nový kaplan. Je u nás jen něco přes tři týdny. Vyznává přísné církevní názory a v pátek se postí. Plukovník Protheroe má ostré výhrady proti jakýmkoli podobným rituálům.

„Tentokrát ne. Sice se o tom také zmínil, ale tentokrát nastaly potíže kolem té nešťastné librové bankovky paní Price Ridleyové.“

Paní Price Ridleyová je oddanou členkou naší náboženské obce. Na výročí smrti svého syna navštívila ranní bohoslužbu a vhodila do kasičky librovou bankovku. Když se později dočetla v oznámení o darech, že nejvyšší vybranou částkou bylo deset šilinků, ranilo ji to.

Stěžovala si mi na to a já jsem celkem rozumně namítl, že se musela splést.

„Nikdo z nás už není nejmladší a občas uděláme nějakou tu chybičku,“ snažil jsem se to taktně zlehčit.

Jenže ona se ještě víc popudila. Řekla, že to vypadá dost podezřele a že ji překvapuje, když to nevidím. Načež rázně odkráčela, nejspíš aby si postěžovala plukovníku Protheroeovi. Protheroe je typ člověka, který se s oblibou rozčiluje při každé příležitosti. A tak se rozčílil. Naneštěstí zrovna ve středu. Já ve středu ráno učím v církevní škole a jsem z toho pak celý den nervózní a rozhozený.

„No, řekla bych, že se potřebuje trochu povyrazit,“ snažila se moje žena zaujmout nestrannou pozici. „Nikdo ho neobletuje a nenazývá ho milým farářem, nevyšívá mu odporné vzorky na papuče a nedává mu na Vánoce teplé ponožky na spaní. Jeho žena i dcera ho mají plné zuby. Řekla bych, že mu dělá ohromně dobře, když se někde může cítit důležitý.“

„Nemusel se kvůli tomu chovat tak útočně,“ rozhořčil jsem se. „Myslím, že si ani neuvědomil, jaké následky mohou jeho slova mít. Chce projít všechny naše účty – pro případ zpronevěry – přesně takhle se vyjádřil. Zpronevěry! Podezírá mě snad, že rozkrádám církevní peníze?“

„Tebe by nikdo z ničeho nepodezíral, miláčku,“ řekla Griselda. „Ty jsi tak naprosto mimo jakékoli podezření, že by to stálo za pokus. To by bylo báječné. Kdybys třeba defraudoval nějaký misijní vzájemný fond. Nesnáším misionáře. Vždycky jsem je nesnášela.“

Byl bych ji za tento názor pokáral, ale v tu chvíli zrovna vešla Mary s nedovařeným rýžovým nákypem. Chabě jsem zaprotestoval, ale Griselda prohodila, že Japonci v jednom kuse jedí nedovařenou rýži a mají díky tomu skvělý intelekt.

„Troufám si tvrdit, že kdybys jedl takovýhle nákyp každý den až do neděle, pronesl bys to nejbáječnější kázání.“

„Bože chraň,“ zamumlal jsem a otřásl jsem se.

„Protheroe přijde zítra večer a projdeme spolu účty,“ navázal jsem. „Dneska musím dopsat řeč ke Společnosti mužů anglikánské církve. Při vyhledávání informací jsem se tak zabral do článku kanovníka Shirleyho, že jsem s textem moc nepokročil. Co děláš dneska odpoledne ty, Griseldo?“

„Obvyklé povinnosti,“ řekla Griselda. „Povinnosti farářovy manželky. Čaj a skandály o půl páté.“

„Kdo přijde?“

Griselda nasadila rozzářený mravopočestný výraz a začala vypočítávat na prstech.

„Paní Price Ridleyová, slečna Wetherbyová, slečna Hartnellová a ta hrozná slečna Marplová.“

„Já mám slečnu Marplovou docela rád,“ namítl jsem. „Má alespoň smysl pro humor.“

„Je to ta nejhorší drbna ve vsi,“ řekla Griselda. „Ví o všem, co se kde šustne, a vždycky z toho vyvodí ty nejhorší závěry.“

Jak už jsem se zmínil, Griselda je mnohem mladší než já. V mém věku člověk už většinou ví, že ta nejhorší možnost bývá obvykle pravdivá.

„No, mě na čaj nečekej, Griseldo,“ řekl Dennis.

„Zrádce!“ osopila se na něj Griselda.

„Ale Protheroeovi mě opravdu dneska pozvali na tenis.“

„Zrádce!“ zopakovala Griselda.

Dennis se opatrně vzdálil a my s Griseldou jsme přešli do pracovny.

„Kdopak asi přijde u čaje na přetřes?“ nadhodila Griselda a posadila se na můj psací stůl. „Nejspíš doktor Stone a slečna Cramová a možná i paní Lestrangeová. Mimochodem – včera jsem za ní zaskočila, ale nebyla doma. Ano, myslím, že o paní Lestrangeové řeč bude. Stejně – to je tak záhadné, že přijela zrovna sem k nám, usadila se tu a skoro nevychází ven, viď? Je to jako z nějaké detektivky. Znáš to –,Kdo byla ta tajemná žena s překrásným bledým obličejem? Jakou měla minulost? Nikdo nevěděl. Čišelo z ní cosi zlověstného.‘ Jsem si jistá, že doktor Haydock o ní něco bude vědět.“

„Čteš příliš mnoho detektivek, Griseldo,“ poznamenal jsem mírně.

„A co ty?“ odsekla. „Onehdy jsem po celém domě hledala Skvrnu na schodech, když jsi tady zrovna sepisoval kázání. Nakonec jsem přišla sem za tebou, abych se zeptala, jestli jsi ji neviděl, a co jsem zjistila?“

Bylo ve mně tolik slušnosti, že jsem se začervenal.

„Nechtěně jsem ji vzal do ruky. Zaujala mě náhodná věta…“

„Já znám ty tvoje náhodné věty,“ utrousila Griselda a působivě citovala: „,A pak se přihodila velice zvláštní věc – Griselda vstala, přešla na druhou stranu pokoje a vášnivě políbila svého staršího manžela.‘“

Uvedla svá slova v čin.

„A to je něco tak zvláštního?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě že je,“ přikývla Griselda. „Uvědomuješ si, Lene, že jsem si mohla vzít nějakého ministra nebo baroneta, zakladatele bohaté společnosti, tři důstojníky a jednoho budižkničemu s dokonalými způsoby, a místo toho jsem si vzala tebe? Neohromilo tě to?“

„Tenkrát ano,“ připustil jsem. „Kolikrát jsem si kladl otázku, proč jsi to udělala.“

Griselda se zasmála.

„Dalo mi to takový pocit síly,“ zamumlala. „Ti ostatní mě považovali prostě za báječnou dívku a přáli si mě mít. Jenže já jsem přesně to, co ty vůbec nemáš rád, s čím nesouhlasíš, a přesto jsi mi neodolal! Něčemu takovému nemohla moje marnivost vzdorovat. Být pro někoho tajný rozkošný hřích je mnohem hezčí než stát se jenom dalším zářezem na pažbě. Cítíš se se mnou strašlivě nesvůj, mám na tebe neustále špatný vliv, a přesto mě bláznivě miluješ, viď?“

„Mám tě přirozeně velice rád, miláčku.“

„Ach, Lene, ty mě zbožňuješ. Pamatuješ si, jak jsem se zdržela ve městě a poslala jsem ti telegram, který ti nepřišel, protože sestra naší pošťačky rodila dvojčata a ona zapomněla telegram doručit? Vzpomínáš, jak jsi vyváděl? Jak jsi volal na Scotland Yard a ztropil jsi tam strašný poprask?“

Byl bych rád, kdyby se mi některé věci nepřipomínaly. Tenkrát jsem jednal skutečně velice pošetile.

„Kdybys dovolila, drahá, pokračoval bych ve své práci,“ požádal jsem ji.

Griselda si velice podrážděně povzdechla, rozcuchala mi vlasy, pak je zase uhladila a prohlásila:

„Ty si mě nezasloužíš. Vážně ne. Začnu si s nějakým umělcem. Opravdu to udělám. Jen si představ ten skandál ve farnosti.“

„Už je i tak dost velký,“ řekl jsem mírně.

Griselda se zasmála, poslala mi vzdušný polibek a odešla prosklenými dveřmi.

DRUHÁ KAPITOLA

Griselda dokáže člověka opravdu vyvést z rovnováhy. Když jsem odcházel od stolu, cítil jsem se v dobrém rozpoložení, abych mohl začít s přípravou skutečně přesvědčivého projevu, který mám přednést pro Společnost mužů anglikánské církve. Teď jsem byl však najednou neklidný a znepokojený.

Právě když jsem se chystal sednout k práci, vplula dovnitř Lettice Protheroeová.

Úmyslně jsem zvolil slovo vplula. V románech se člověk může dočíst, že mladí lidé srší energií – joie de vivre, úžasnou vitalitou mládí… Podle mého názoru jsou všichni mladí lidé, s kterými přicházím do styku, jako dobromyslné bludičky.

Lettice byla dnes odpoledne obzvlášť bludičkovitá. Je to krásná vysoká dívka, má světlou pleť a duchem je většinou nepřítomná. Vplula dovnitř prosklenými dveřmi, roztržitě si sundala žlutý baret a nejasně zamumlala: „Ach, to jste vy.“ Jako by ji to téměř překvapilo.

Od usedlosti Old Hall vede lesem pěšina, která končí u naší zahradní branky, takže většina lidí, která přichází z toho směru, k nám vejde brankou a prosklenými dveřmi do pracovny, místo aby obcházeli dům k hlavnímu vchodu. Nepřekvapilo mě, že Lettice přišla právě tudy, ale trochu jsem jí zazlíval její přístup.

Když člověk vejde na faru, měl by být připravený na to, že tam najde faráře.

Vešla a zhroutila se na jedno z velkých křesel. Nepřítomně si prohrábla vlasy a zahleděla se do stropu.

„Je tu někde Dennis?“

„Od oběda jsem ho neviděl. Pochopil jsem, že k vám půjde hrát tenis.“

„A jéje!“ řekla Lettice. „Doufám, že tam nešel. Nikdo tam není.“

„Říkal, že jste ho pozvali.“

„Určitě ano, ale to bylo v pátek. A dneska je úterý.“

„Je středa,“ upozornil jsem ji.

„Ach, to je strašné!“ povzdechla si Lettice. „To znamená, že jsem už potřetí zapomněla jít na oběd k jedněm lidem.“

Naštěstí se nezdálo, že by ji to nějak trápilo.

„Je tu někde Griselda?“

„Předpokládám, že ji najdete v zahradním domku – sedí Lawrenci Reddingovi.“

„Kolem něj byl kravál,“ rozpomněla se Lettice. „Otec, chápete? Otec je příšerný.“

„Jaký kra… nebo co to bylo?“ zeptal jsem se.

„Kvůli tomu, jak mě měl malovat. Otec se to dozvěděl. Proč bych se nemohla nechat vymalovat v plavkách? Když v nich chodím na pláž, proč bych se v nich nemohla nechat namalovat?“

Lettice se odmlčela a pak pokračovala.

„Je to vážně absurdní – otec zakazuje mladíkovi vstoupit do domu. My jsme se tomu s Lawrencem samozřejmě vysmáli. Přijdu sem k vám a nechám se namalovat ve vašem zahradním domku.“

„Ne, má milá,“ namítl jsem. „Pokud to váš otec zakázal, tak ne.“

„Ale ne,“ povzdechla si Lettice. „Všichni jsou tak únavní. Jsem zničená. Naprosto. Kdybych jen měla dost peněz, odjela bych, ale takhle nemůžu. Kdyby tak otec měl dost slušnosti a umřel, všechno by bylo v pořádku.“

„Takové věci nesmíte říkat, Lettice.“

„No, jestli nechce, abych si přála jeho smrt, neměl by se chovat tak děsně, co se týče peněz. Nedivím se, že ho matka opustila. Víte, že jsem si léta myslela, že zemřela? S jakým mladíkem vlastně utekla? Byl milý?“

„K tomu došlo dřív, než se sem váš otec přistěhoval.“

„Zajímalo by mě, co se s ní stalo. Počítám, že Anne si brzy někoho najde. Nenávidí mě. Chová se ke mně docela hezky, ale nenávidí mě. Stárne, a to ji štve. Je ve věku, kdy se utíká, víte?“

Uvažoval jsem, jestli Lettice hodlá strávit v mé pracovně celé odpoledne.

„Neviděl jste moje gramofonové desky?“

„Ne.“

„To mě ubíjí. Vím, že jsem je někde zapomněla. A taky jsem ztratila psa. A moje hodinky jsou bůhvíkde, ale to nevadí, protože stejně nejdou. Ach jo! Já jsem tak ospalá. Nechápu proč, protože jsem vstávala až v jedenáct. Život je otřesný, nemyslíte? Ach jo, už musím jít. Mám se jít ve tři podívat na vykopávky pana Stonea.“

Mrkl jsem na hodiny, které ukazovaly půl čtvrté a pět minut. Sdělil jsem jí to.

„Ach, vážně už je tolik? Strašné. Jestlipak na mě čekají, anebo jeli beze mě? Radši půjdu a zjistím, co se dá dělat.“

Vstala a odplula ven. Cestou ještě přes rameno zamumlala:

„Řeknete to Dennisovi, viďte?“

Automaticky jsem přisvědčil, ale se zpožděním mi došlo, že nevím, co mu mám říct. Nicméně jsem usoudil, že na tom s největší pravděpodobností nezáleží. Zamyslel jsem se nad postavou doktora Stonea, známého archeologa, který se nedávno nastěhoval k Modrému kanci, aby mohl dohlížet na vykopávky mohylového hrobu na pozemku plukovníka Protheroea. Několikrát se už s plukovníkem nepohodli. To, že se rozhodl pozvat Lettice, aby se na práce kolem hrobu podívala, mě pobavilo.

Připadalo mi, že Lettice Protheroeová je tak trochu koketa. Jakpak se asi snese se sekretářkou archeologa Stonea slečnou Cramovou? Slečna Cramová je zdravá pětadvacetiletá žena, hlučná a červenolící, zemité povahy, s ústy, ve kterých jako by přebývalo zubů.

Názory na ni se ve vsi rozcházely. Jedni mínili, že je to holka povětrná, druzí byli přesvědčeni, že je přísně mravopočestná a při nejbližší příležitosti se hodlá stát paní Stoneovou. V každém případě se naprosto lišila od Lettice.

Předpokládal jsem, že situace v Old Hall není zrovna ideální. Plukovník Protheroe se před nějakými pěti lety znovu oženil. Druhá paní Protheroeová je pozoruhodně hezká, nevšední žena.

Vždycky jsem se domníval, že vztahy mezi ní a její nevlastní dcerou nejsou nijak růžové.

Další vyrušení. Tentokrát přišel můj kaplan Hawes. Chtěl znát podrobnosti o mém rozhovoru s Protheroem. Řekl jsem mu, že plukovník odsuzuje jeho „katolické sklony“, ale že přišel z jiného důvodu. Rovnou jsem mu sdělil své vlastní výhrady a otevřeně jsem mu řekl, že se musí podřídit mému vedení. Přijal mé výtky vcelku dobře.

Když odešel, bylo mi líto, že ho nemám dost rád. Tyhle iracionální náklonnosti a averze k lidem jsou určitě velice nekřesťanské.

Ručičky na hodinách na mém pracovním stole ukazovaly tři čtvrtě na pět, což znamenalo, že je ve skutečnosti půl páté. S povzdechem jsem se vydal do salonu.

Kolem stolku s čajem se tam sešly čtyři z mých oveček. Griselda seděla s nimi a snažila se vypadat přirozeně, čímž dosáhla pouze toho, že působila ještě méně patřičným dojmem než obvykle.

Podal jsem si se všemi ruku a posadil jsem se mezi slečnu Marplovou a slečnu Wetherbyovou.

Slečna Marplová je stará bělovlasá paní. Má mírné, příjemné vystupování, zatímco slečna Wetherbyová až nepříjemně srší energií. Slečna Marplová je z těchto dvou dam nebezpečnější.

„Právě jsme se bavily o panu Stoneovi a slečně Cramové,“ zašvitořila Griselda sladce.

Vzpomněl jsem si na jeden přisprostlý vtip, který vymyslel Dennis.

Naše slečna Cramová o všechno se prd stará.

Pocítil jsem neodolatelnou touhu říct ho nahlas a sledovat reakce, ale naštěstí jsem se ovládl.

„To by žádná slušná dívka neudělala,“ podotkla zostra slečna Wetherbyová a nesouhlasně stiskla rty.

„Co by neudělala?“ vyzvídal jsem.

„Nepracovala by jako sekretářka u svobodného muže,“ prohlásila slečna Wetherbyová velmi pohoršeně.

„Ale, má milá,“ namítla slečna Marplová, „podle mého jsou nejhorší ti ženatí. Vzpomeňte si na chuděrku Mollie Carterovou.“

„Ženatí muži, kteří žijí v odloučení od manželek, jsou samozřejmě nechvalně známí,“ souhlasila slečna Wetherbyová.

„A dokonce i ti, kteří s manželkami žijí,“ zamumlala slečna Marplová. „Pamatuji…“

Přerušil jsem ty nechutné připomínky.

„V dnešní době může přece mladá žena vykonávat svou práci stejně jako muž.“

„A cestovat po venkově? A ubytovat se ve stejném hotelu?“ zeptala se paní Price Ridleyová přísně.

Slečna Wetherbyová se naklonila ke slečně Marplové a polohlasem řekla:

„A všechny pokoje jsou na stejném patře…“

Významně se po sobě podívaly.

Slečna Hartnellová, srdečná dáma ošlehaná větrem, postrach zdejších chudých, potom poznamenala nadmíru hlučně a zvesela:

„Toho chudáka některá uloví, ani se nenaděje. Je nevinný jak čerstvě narozené děcko, to je jasná věc.“

Zaujala mě fráze, kterou slečna Hartnellová použila. Žádnou z přítomných dam by nenapadlo zmiňovat se o miminku, dokud nebylo umyté a obléknuté v kolébce, aby se na ně každý mohl podívat.

„Tomu říkám nechutnost,“ pokračovala slečna Hartnellová netaktně jako obvykle. „Ten člověk musí být aspoň o dvacet let starší než ona.“

Tři ženské hlasy začaly okamžitě pronášet nesouvislé poznámky o výletu chlapeckého sboru, o nešťastném incidentu při posledním setkání matek a o tom, že v kostele táhne. Slečna Marplová mrkla na Griseldu.

„Slečna Cramová je možná prostě jenom ráda, že má zajímavou práci, a pana Stonea považuje za svého zaměstnavatele, nemyslíte?“ navrhla moje žena.

V salonu se rozhostilo ticho. Ani jedna ze čtyř dam evidentně nesouhlasila. Slečna Marplová přerušila mlčení.

„Vy jste velice mladá, má milá. Mysl mladých lidí je tak nevinná,“ řekla a poplácala Griseldu po ruce.

Griselda se rozhořčeně ohradila, že její mysl rozhodně nevinná není.

„O každém si přirozeně myslíte to nejlepší,“ pokračovala slečna Marplová bez ohledu na její protesty.

„Vy si opravdu myslíte, že si chce toho nezajímavého plešouna vzít?“

„Jak jsem pochopila, je na tom finančně docela dobře,“ řekla slečna Marplová. „Dost prudká povaha. Onehdy se ošklivě pohádal s plukovníkem Protheroem.“

Všichni jsme se se zájmem předklonili, abychom si poslechli podrobnosti.

„Plukovník Protheroe o něm prohlásil, že je nevzdělanec.“

„Takový nesmysl. To se plukovníkovi podobá,“ pronesla paní Price Ridleyová.

„Ano, podobá se mu to, ale nesmysl to není,“ řekla slečna Marplová. „Pamatujete se na tu ženu, která sem přijela a řekla, že je od charity, vybrala příspěvky a pak už o ní nikdo neslyšel? Ukázalo se, že nemá se žádnou charitou nic společného. Lidé jsou tak důvěřiví a hodnotí ostatní podle svých měřítek.“

Já bych v životě neoznačil slečnu Marplovou za důvěřivou osobu.

„Ten mladý umělec, ten pan Redding, vyvolal nějaký poprask, viďte?“ zeptala se paní Wetherbyová.

Slečna Marplová přikývla.

„Plukovník Protheroe ho vykázal z domu. Ukázalo se, že maluje Lettice v plavkách.“

No, to bylo povyražení!

„Vždycky jsem si říkala, že mezi nimi něco je,“ tvrdila paní Price Ridleyová. „Ten mladík je u nich každou chvíli. Škoda, že to děvče nemá matku. Macecha nikdy není to co matka.“

„Já bych řekla, že paní Protheroeová dělá, co může,“ řekla slečna Hartnellová.

„Děvčata jsou tak mazaná,“ rozhořčovala se paní Price Ridleyová.

„Docela pěkný románek, viďte?“ poznamenala slečna Wetherbyová, která měla měkké srdce. „Je to ohromně pohledný mladík.“

„Jenže nemorální,“ namítla slečna Hartnellová. „Aby nebyl! Umělec! Paříž! Modelky! A to všechno!“

„Malovat ji v plavkách,“ čílila se paní Price Ridleyová. „To není nic slušného.“

„Mě maluje taky,“ ozvala se Griselda.

„Ale ne v plavkách, drahoušku,“ připomněla slečna Marplová.

„Mohlo by to být i horší,“ řekla Griselda střízlivě.

„Vy jedna nezbedo,“ prohlásila slečna Hartnellová shovívavě. Všechny ostatní dámy vypadaly mírně šokovaně.

„Pověděla vám Lettice o tom pozdvižení?“ zeptala se mě slečna Marplová.

„Jak to myslíte?“

„Viděla jsem ji, jak jde zahradou do pracovny.“

Slečna Marplová vždycky všechno viděla. Zahradničení je dobrá kouřová clona a na pozorování ptáků dalekohledem se dá také leccos svést.

„Ano, zmínila se o tom,“ připustil jsem.

„Pan Hawes vypadal ustaraně,“ navázala slečna Marplová. „Doufám, že není přepracovaný.“

„Ach,“ vykřikla slečna Wetherbyová rozrušeně. „Málem jsem zapomněla. Já věděla, že jsem vám chtěla něco říct. Viděla jsem doktora Haydocka, jak vychází z domu paní Lestrangeové.“

Všechny dámy se po sobě podívaly.

„Možná je nemocná,“ navrhla paní Price Ridleyová.

„Pokud ano, tak to musí být něco náhlého,“ řekla slečna Hartnellová, „protože jsem ji viděla ve tři hodiny odpoledne na zahradě a vypadala úplně v pořádku.“

„Musí se s doktorem Haydockem dobře znát,“ řekla paní Price Ridleyová. „On o tom nikomu nic neřekl.“

„Zajímavé, že se o tom nikdy nezmínil,“ přisvědčila slečna Wetherbyová.

„Po pravdě řečeno…“ nadhodila Griselda tajemně a odmlčela se. Všichni se k ní naklonili.

„O tom něco vím,“ dopověděla Griselda vítězoslavně. „Její manžel byl misionář. Je to strašný případ. Byl sněden! Skutečně sněden. A ji donutili, aby se stala náčelníkovou manželkou. Doktor byl členem expedice a zachránil ji.“

Ve vzduchu se chviličku vznášelo ohromení, než se ozvala slečna Marplová: „I vy jedna uličnice,“ řekla káravě, ale s úsměvem.

Vyčítavě ji poplácala po ruce.

„To není rozumné, drahoušku. Když si něco takového vymyslíte, může to někdo vzít vážně a pak mohou nastat mrzutosti.“

Atmosféra se citelně ochladila. Dvě dámy se zvedly k odchodu.

„Skutečně by mě zajímalo, jestli mezi Lawrencem Reddingem a Lettice Protheroeovou něco je,“ podotkla slečna Wetherbyová. „Rozhodně to tak vypadá, co myslíte, slečno Marplová?“

Slečna Marplová vypadala zamyšleně.

„Neřekla bych. S Lettice ne. Je v tom někdo úplně jiný.“

„Ale plukovník Protheroe si musel myslet…“

„Vždycky mi připadal poněkud hloupý,“ řekla slečna Marplová. „Takový ten typ, který si vezme něco do hlavy a už se té myšlenky nepustí. Vzpomínáte si na Joea Bucknella od Modrého kance? Takový povyk nadělal okolo své dcery a mladého Baileyho. A nakonec se ukázalo, že to celou dobu byla ta koketa jeho žena.“

Dívala se přitom upřeně na Griseldu a mě najednou popadl vztek.

„Nepřipadá vám, slečno Marplová, že máme všichni sklon pouštět si až příliš pusu na špacír? Jak se říká v bibli: Láska se neraduje z nepravosti, že? Ale hloupé tlachání a zlomyslné klepy mohou hodně ublížit.“

„Drahý pane faráři,“ řekla slečna Marplová, „vy jste tak nezkušený. Obávám se, že když člověk sleduje lidskou povahu tak dlouho jako já, nic moc od ní nečeká. Nějaké ty klepy rozhodně nejsou nic dobrého nebo laskavého, ale často jsou pravdivé.“

Tato závěrečná kousavá poznámka ťala do živého.

TŘETÍ KAPITOLA

„Jedovatá baba,“ prohlásila Griselda, jakmile se dveře zavřely.

Ušklíbla se směrem za odcházející návštěvou, pak se podívala na mě a zasmála se.

„Opravdu mě podezíráš, Lene, že bych mohla mít poměr s Lawrencem Reddingem?“

„Samozřejmě že ne, miláčku.“

„Ale myslel sis, že to slečna Marplová naznačuje. A skvěle ses postavil na moji obranu. Jako… jako rozzuřený tygr.“

Na okamžik mě přepadl tísnivý pocit. Duchovní anglikánské církve by se nikdy neměl dostat do situace, kdy o něm někdo řekne, že se chová jako rozzuřený tygr.

„Cítil jsem, že to nemůžu přejít mlčením,“ řekl jsem. „Ale byl bych rád, Griseldo, kdybys sis dávala větší pozor na jazyk.“

„Myslíš to o kanibalismu? Nebo tu narážku, že by mě Lawrence mohl malovat nahou! Kdyby věděly, že mě maluje v tlustém kabátě s vysokým kožešinovým límcem – v takovém bych mohla klidně předstoupit i před papeže – ani kousek necudné holé kůže není vidět! Všechno je to úplně nevinné. Lawrence se ani nepokusil o nějaké intimnosti – nechápu proč.“

„Jistě proto, že ví, že jsi vdaná žena…“

„Nepředstírej, že jsi včerejší, Lene. Jistě dobře víš, že mladá atraktivní manželka staršího muže je pro mladíka něco jako dar z nebe. Musí v tom být něco jiného. Ne že bych nebyla atraktivní, protože to já jsem.“

„Jistě nechceš, aby došlo k intimnímu vztahu.“

„N-e-e,“ pronesla Griselda s větším zaváháním, než jsem čekal.

„Jestli je zamilovaný do Lettice Protheroeové…“

„Slečna Marplová si to nemyslí.“

„Slečna Marplová se může mýlit.“

„Ta se nikdy nemýlí. Tenhle typ drbny má vždycky pravdu.“ Na chviličku se odmlčela, pak se na mě ze strany podívala a řekla: „Věříš mi, Lene, viď? Věříš mi, že s Lawrencem nic nemám?“

„Samozřejmě, má milá,“ odpověděl jsem překvapeně.

Moje žena ke mně přistoupila a políbila mě.

„Kéž by nebylo tak snadné tě podvést, Lene. Ty bys mi uvěřil všechno.“

„To doufám. Ale, miláčku, opravdu si dávej pozor na jazyk, moc tě prosím. Tyhle dámy naprosto postrádají smysl pro humor a všechno berou vážně.“

„Potřebovaly by do života trochu nemorálnosti. Pak by ji pořád nehledaly u jiných.“

S tím Griselda odešla a já se podíval na hodiny. Rychle jsem se vydal na návštěvu, kterou jsem měl stihnout mnohem dřív.

Ve středu večer na mši většinou moc lidí nechodí, ale když jsem se v sakristii převlékl a vešel do kostela, uviděl jsem nějakou ženu, jak stojí s hlavou zakloněnou a prohlíží si jedno okno. Máme několik velmi pěkných vitráží a vůbec celý kostel stojí za prohlídku. Když návštěvnice uslyšela moje kroky, otočila se a já jsem poznal paní Lestrangeovou.

Oba jsme na chvilku zaváhali.

„Doufám, že se vám náš kostelík líbí,“ oslovil jsem ji.

„Obdivovala jsem vitráž.“

Měla příjemný hluboký hlas s čistou, výraznou artikulací.

„Je mi líto, že jsme se včera minuly s vaší paní,“ dodala.

Pár minut jsme se ještě procházeli v kostele. Paní Lestrangeová byla očividně vzdělaná žena, která se vyznala v historii i architektuře. Potom jsme vyšli ven a vydali se společně po cestě, protože bydlela v ulici, která vedla i na faru. Když jsme došli k její brance, obrátila se na mě:

„Nezajdete na chvilku? Mohl byste mi říct, co si myslíte o změnách, které jsem tu udělala,“ navrhla s milým úsměvem.

Přijal jsem pozvání. Dům Little Gates dřív patřil angloindickému plukovníkovi, ale popravdě řečeno se mi docela ulevilo, když odtud zmizely mosazné stolky a barmské modly. Teď byl dům zařízený velice prostě, ale s výtečným vkusem. Působil harmonicky a klidně.

Přesto jsem se čím dál víc divil, co asi přivedlo takovou ženu, jako je paní Lestrangeová, do St. Mary Mead. Byla to podle všeho žena velkého světa. Proč se asi rozhodla, že se zahrabe v takové zapadlé vesnici?

V jasném světle obývacího pokoje jsem měl poprvé příležitost si ji pořádně prohlédnout.

Byla velice vysoká, světlovlasá, trošičku dozrzava. Řasy a obočí měly tmavou barvu, ale nepoznal jsem, jestli od přírody nebo ne. Pokud byla nalíčená, pak velice decentně. Když se nehýbala, působil její obličej dojmem sfingy a oči, ty byly téměř zlaté – nejzajímavější oči, jaké jsem kdy viděl.

Měla na sobě kvalitní oblečení a její způsoby prozrazovaly dobré vychování, a přece na ní bylo něco nepatřičného, co mě vyvádělo z míry. Napadlo mě slovo, které použila Griselda – zlověstná. Nesmysl, pochopitelně…, ale je to opravdu nesmysl? Tahle žena se nezastaví před ničím, napadlo mě mimoděk.

Mluvili jsme o těch nejběžnějších věcech – o obrazech, knihách, starých kostelech. Zároveň jsem však měl silný dojem, že mi chce paní Lestrangeová říct něco úplně jiného.

Jednou dvakrát jsem si všiml, že se na mě podívala zvídavě a současně i váhavě, jako by se nemohla rozhodnout. Zaznamenal jsem, že hovoří pouze o neosobních tématech. Ani jednou se nezmínila o manželovi nebo o rodině.

Z jejího pohledu jako by neustále vyzařovala podivná, naléhavá výzva. Jako kdyby říkala: Povím mu to? Chtěla bych to povědět. Nemůže mi pomoct?

Nakonec však to zvláštní napětí vyvanulo, anebo jsem si ho jen vymyslel. Získal jsem dojem, že je čas odejít. Vstal jsem a vydal se ke dveřím. Když jsem vycházel z místnosti, ohlédl jsem se a uviděl jsem, že se za mnou rozpačitě dívá. Z náhlého popudu jsem se vrátil a zeptal jsem se:

„Mohu vám s něčím pomoct?“

„To je od vás velice milé…,“ hlesla nejistě.

Oba jsme mlčeli. Pak promluvila:

„Kéž bych to věděla. Je to těžké. Ne, myslím, že mi nikdo pomoct nemůže, ale děkuji vám za nabídku.“

Vypadalo to na konečné rozhodnutí, a tak jsem odešel. Přesto jsem byl na rozpacích. Nejsme v St. Mary Mead zvyklí na záhady.

A to se potvrdilo, hned jak jsem prošel brankou na ulici. Svým obvyklým způsobem, tedy netaktně a hlučně se na mě vrhla slečna Hartnellová.

„Já vás viděla!“ vykřikla rádoby vtipně. „To mě strašně zajímá! Tak mi všechno pěkně řekněte.“

„A o čem?“

„O té záhadné dámě! Je vdova, nebo má někde manžela?“

„To opravdu nevím. Nemluvili jsme o tom.“

„Velice zvláštní. Čekala bych, že se během hovoru alespoň zmíní. Skoro to vypadá, jako by měla nějaký důvod o své rodině nemluvit, nemyslíte?“

„Skutečně nevím.“

„Ach! Vy jste, milý pane faráři, vážně nezkušený, jak říkala slečna Marplová. Povězte mi, zná se s doktorem Haydockem dlouho?“

„Nezmínila se o něm, takže nevím.“

„Vážně? Tak o čem jste mluvili?“

„O obrazech, o hudbě, o knihách,“ odpověděl jsem po pravdě.

Slečna Hartnellová, která se zásadně bavila jenom o ostatních lidech, se zatvářila nevěřícně a podezíravě. Využil jsem jejího zaváhání, popřál jsem jí dobrou noc a rychle jsem se vzdálil.

Zastavil jsem se v jednom domě o něco dál ve vsi a pak jsem se vrátil na faru zahradou. Cestou jsem minul nebezpečné místo, a to zahradu slečny Marplové. Jelikož jsem považoval za neproveditelné, aby se tak rychle dozvěděla o mé návštěvě u paní Lestrangeové, cítil jsem se celkem v bezpečí.

Když jsem bral za kliku, napadlo mě, že bych mohl nahlédnout do zahradního domku, který používal mladý Redding jako ateliér, a podívat se na vlastní oči, jak pokročil Griseldin portrét.

Na tomto místě načrtnu obrázek, který bude užitečný pro pochopení příštích událostí. Žádné detaily, jen co je nezbytné.

Neměl jsem tušení, že v domku někdo je. Neozývaly se odtud žádné hlasy, které by mě varovaly, a moje kroky nejspíš nebylo na trávě slyšet.

Otevřel jsem dveře a pak jsem se trochu nemotorně zarazil na prahu. V domku totiž byli dva lidé. Muž objímal ženu jednou rukou a vášnivě ji líbal.

Byli to malíř Lawrence Redding a paní Protheroeová.

Překotně jsem vycouval a pospíšil jsem si do své pracovny.

Posadil jsem se, zapálil jsem si dýmku a promýšlel jsem, co se stalo. Scéna v zahradním domku mě naprosto ohromila. Zvlášť po rozhovoru s Lettice, kdy jsem získal dost zřejmý dojem, že mezi ní a mladíkem došlo k jistému porozumění. Navíc jsem byl přesvědčený, že ona sama si to myslí. O vztahu mezi mladým malířem a její nevlastní matkou určitě neměla ani tušení.

Zapeklitý propletenec. Váhavě jsem v duchu vzdal hold slečně Marplové. Tu nikdo neoklamal. Očividně podezírala správné osoby a dost jistě se strefila. Já jsem naopak špatně pochopil významný pohled, který věnovala Griseldě.