Jak přežít krizi v rodině

Text © Daniela Kovářová, Max Kašparů, 2020

Copyright © Daniela Kovářová, Jaroslav Maxmilián Kašparů, 2020

All rights reserved

Cover Photo © Robert Tichý, 2020

ISBN 978-80-242-7112-5

„Vládni rodině, jako bys vařil malou rybku –

velmi jemně.“

Čínské přísloví

Proč tahle kniha, pár slov na úvod a namísto poděkování

Jak se rychle rozvést? A rozvádět se vůbec? Musí mě dítě poslechnout? Do jakého věku? Jak mám přinutit manžela, aby se ke mně vrátil? Jak si vysoudit styk? Jde to vůbec? Pomůže mi soud, anebo si musím pomoct sama?

Třicet let se věnuji advokacii, zejména rodinnému právu a kalamitním vztahům v rodině. Během těch desetiletí jsem rozvedla, zklidnila, smířila nebo rozeštvala pět tisíc párů a manželských dvojic, viděla nespočet šťastných, uštvaných, zdecimovaných i zhroucených dětí, potkala moudré, průměrné, výjimečné i šílené soudce, advokáty, opatrovníky a z úst vypustila desetitisíce rad a doporučení.

A tak je nejvyšší čas všechny zkušenosti využít k pobavení a poučení veřejnosti. Každý z vás, milí čtenáři, je totiž také rodinným příslušníkem a s právem rodiny se během života mnohokráte setkal. Předkládám vám deset typických a typizovaných příběhů plus jeden bonusový navíc, přičemž každý sám jednotlivě se nikdy nestal, ale jemu podobných jsou stovky a tisíce. Příběhy doplňuje krátký právní rozbor, odkaz na související zákon a moje doporučení. Co činit, jak se chovat, jak si pomoct a na co nezapomenout. Není to žádné složité právnické čtení, k jakému se my odborníci rádi uchylujeme, ale naopak srozumitelná verze pro širokou veřejnost. Text je doplněn slovníčkem, který najdou zájemci v závěru knihy.

Snad vám mé rady, milí čtenáři, k něčemu budou. Třeba jen pro všechny případy, anebo abyste se nesoudili. Za každým příběhem následuje pohled moudrého kmeta, mého přítele a souputníka na mnoha frontách posledních let, lékaře Maxe Kašparů. Jsem mu velmi vděčna, že se této role ujal a k mnohému mě inspiroval. Jeho vlídný pohled na rodinné problémy vyplývá z letité praxe psychiatra a rodinného terapeuta.

Děkuji všem, kdož jste mě podporovali. Nakladatelství Euromedia Group, které mi poskytlo útočiště; mým kamarádkám Vlaďce Bauerové, Ivě Becker, Vlastě Formánkové, Ivě Chaloupkové, Anně Márové, Mirce Sedláčkové, Heleně Šebestové, Julii Šindelářové, Dáše Škrlantové, Evě Vaňkové a Radce Žákové, které se mnou prožívají každou mou další knihu; psychologům a terapeutům Kamile Bobysudové, Pavlu Ratajovi a Oswaldu Schormovi, s nimiž jsem mnohokrát probírala psychologické záludnosti, jež v rodině hrají důležitější roli nežli právo; kolegům z právnické branže Karlu Havlíčkovi a Vladimíru Jirouskovi a členům Unie rodinných advokátů, kteří nikdy nepochybovali o tom, že rodinné právo je báječná specializace. Jsem vděčna všem klientům, kteří mi otevřeli svoje duše a svěřili se mi s problémy, nad něž v lidském žití vlastně není.

Konečně děkuji své rodině, která čte vše, co napíšu do počítače, a trpělivě poslouchá, zatímco na nich testuji každou svou odbornou radu, pohled, inspiraci, pochybnosti a ponaučení – jsou to mé děti Jana a Jan, manžel Martin a pramáti Eva. Bez nich bych nebyla ničím. Protože podobně jako u mých klientů a stejně jako u vás čtenářů i u mě platí, že všechno začíná a končí v rodině.

Tak se tedy, milí čtenáři, pusťte do čtení. A pokud máte další náměty nebo otázky, na které jsem vám neodpověděla, napište mi. Budu o nich přemýšlet a třeba na jejich základě vznikne pokračování.

Daniela Kovářová

daniela.kovarova@gmail.com

Když jsem dostal zprávu od paní doktorky Kovářové, zda bych s ní chtěl spolupracovat na její nové knize, neváhal jsem a řekl „ano“. Důvody jsem k tomu měl tři.

Prvním byl ten, že ji znám osobně a jako laik rád naslouchám jejím srozumitelným výkladům složitého práva. Druhým důvodem byla moje znalost některých jejích publikací. Věděl jsem, že je mistrem nejen vyřčeného, ale také napsaného slova. A třetím důvodem byla moje touha po literárním dobrodružství.

Při čtení jejích kapitol jsem vzpomínal na jedinou knihu mé babičky. Ležela na poličce ve staré kuchyni a nesla název Domácí lékař. Texty paní doktorky Kovářové jsou svým způsobem nejen takovým Domácím advokátem, ale také stručnou propedeutikou pro studenty právních věd.

Protože celá publikace je pojata prozaicky, dovolím si aspoň jeden malý verš. Svého času jsem ve své ordinaci po návštěvě rozvádějících se rodičů a jejich nezvedeného synka zveršoval náš rozhovor do lehkého rýmu:

K pražádné špatnosti vedený nebyl,

proč z něho máme dnes ničemu?

Možná to bude právě tou výchovou.

Nevedli jste ho k ničemu.

Pokoj a dobro v rodinách přeje

Max Kašparů

Příběh první – Manželství, nebo život na psí knížku

„Bez rodiny se člověk chvěje zimou

v nekonečném vesmíru.“

André Maurois

Vanda byla čerstvě rozvedená, když poznala Matěje. Už nikdy se nevdám, říkala si. Jedna zkušenost mi úplně stačila. Láska ze střední školy, rychlé ano, několik krásných let a pak stejně rychlý konec. Ne, už nikdy. Vanda byla rázná a rozhodná žena, však také pracovala jako úřednice plzeňského magistrátu, a její rozhodnutí se rovnalo kvalitám tvrdnoucího betonu. Ještě štěstí, že její manželství zůstalo bezdětné. Bylo jí třicet, a pokud šlo o děti, nikdy ji nenapadlo, že by jí nějak zvlášť v životě chyběly. Moderní, lehce feministická, pevných názorů i přesvědčení.

Vanda prostě přesně věděla, co chce. Pár let si bude jen užívat.

Matěj byl z docela jiného těsta. Usměvavá klidná tvář, rozvážné uvažování, šikovný chlapík. Truhlář v Ostravě. Rozvedl se poté, co ho manželka i s malým synem opustila – odešla s jeho nejlepším kamarádem. Potřeboval změnu, a tak se s ní vypořádal, prodal, co na Ostravsku měl, a chtěl se přestěhovat co nejdál. S Vandou se náhodou setkali v mikulovském vinném sklípku. Ona tam zavítala s kolegy z plzeňského magistrátu, on tam chtěl zapít žal, ale nakonec si až do rána povídali. Vyměnili si čísla, několikrát si zavolali, a když zjistili, že bez sebe nemohou být, Matěj se rozhodl změnit celý svůj život. Odstěhoval se za Vandou do Plzně, nastoupil jako truhlář do velké firmy, za úspory koupil starý domek a společně ho začali zvelebovat. Finance jim brzy došly, a tak si vzali hypotéku, domek opravili, přistavěli garáž, na zahradě bazén, a protože byli oba pracovití, dobře se jim žilo. Matěj se brzy osamostatnil, na zahradě přistavěl dílnu, koupili si horská kola a o víkendech vyráželi na Šumavu, kterou Vanda milovala a Matějovi připomínala Beskydy, kde jako kluk trávil celé prázdniny. Velmi rychle se dohodli na domácím hospodaření. Vanda ze svého příjmu hradila jídlo a provoz domácnosti, Matěj své finance používal na stavební materiál a na splácení hypotéky. Vanda platila společné dovolené, Matěj zase náklady na vybavení domácnosti, na pořízení a provoz osobního automobilu a obecně věci vyšší hodnoty.

Když byli spolu pět let, požádal Matěj Vandu o ruku. Vanda nabídku zvažovala jen pár okamžiků a pak ji odmítla, věrna svému původnímu rozhodnutí. Vždyť spolu mají krásný vztah a oddací list je jen cárem papíru. Navíc si nechtěla měnit jméno a všechny osobní doklady ani riskovat společné jmění manželů. Matěj je přece soukromým podnikatelem, což je docela rizikové. Jednou mu pár zákazníků nezaplatí, nebude schopen hradit své závazky a exekutor jí zabaví i její vlastní věci.

„Nic podobného nechci riskovat,“ říkala své nejlepší kamarádce Majce. „Navíc jsem se už jednou spálila. Podruhé se v žádném případě vdávat nebudu.“

„Ty se tak máš,“ povzdychla si Majka a závistivě hleděla z okna na zahradu, kde Matěj právě sekal hustý trávník. „Já bych se vdávala hned, jenomže ten můj o tom nechce ani slyšet. Zkoušela jsem to už ze všech stran. Brečela jsem, přesvědčovala jsem ho, že máme spolu dvě děti a že bych se ráda jmenovala stejně jako on, ale nemám na něj žádnou páku, abych ho ke svatbě donutila.“

„Buď ráda,“ uklidňovala ji Vanda. „Aspoň máte oddělené majetky a ty máš stejně jako já vlastní účet a úspory. Nemusíš se mu svěřovat, co s nimi děláš a za co nakupuješ.“

„Dokonce jsem mu nabízela předmanželskou smlouvu,“ přiznala Majka. „Nechala jsem ji připravit u notáře a přinesla jsem mu návrh domů, ale ani tak nechtěl o svatbě slyšet.“

„Dneska je, holka, prostě jiná doba,“ odpověděla jí Vanda sebejistě. „Nechtěla bych žít jindy a jinde. Chci se rozhodovat podle sebe. Nechci být ničí ženou, protože stejně tak bych mohla být něčím majetkem. Manželé si pak myslí, že nás mají jisté, a přestanou se ve vztahu snažit. Mnohokrát jsem o tom slyšela nebo četla.“

Majka jen smutně svěsila hlavu. Proč si to jenom s Vandou nemůže vyměnit?

„Je to stejně strašně nespravedlivé,“ zamyslela se Vanda. „Prý si jsou ženy a muži rovni, ale je to jen na papíře, protože v životě to tak není ani náhodou. Chtěla jsem být vdaná, ale nemohla jsem mu to říct rovnou, to by se ke mně ani nenastěhoval. Musela jsem mu i zatajit, že chci děti. Když jsem otěhotněla, nijak rád nebyl, ale já na něj netlačila a on si zvykl. A teď se strašně chci vdát, mít bílé šaty s vlečkou, jmenovat se jako on, ale nevím, jak ho k tomu mám přinutit. Pro něj je výhodné být svobodný a necítit se nijak zavázaný, ale já se bojím a žila bych mnohem klidnější život, kdybychom byli manželé.“

„Jsi jako malá holka,“ smála se jí Vanda. „Buď vděčná za to, co máš.“

Čas běžel a Vanda s Matějem už spolu byli skoro dvacet let. Pak jednou v sobotu společně nakupovali, a když Matěj tlačil k autu plný vozík s nákupem, chytil se za srdce, zalapal po dechu a okamžik poté se zhroutil k zemi. Vanda se snažila poskytnout mu první pomoc, pak zavolala záchranku, ale ani zdravotníci už Matějovi nepomohli. Masivní infarkt roztrhl jeho srdce na dvě půlky a on na parkovišti zemřel.

Otřesená Vanda se vrátila domů a začala připravovat pohřeb. Následující dny naštěstí neměla ani chvilku klidu, protože organizace pohřbu, příprava parte, smuteční hostiny a obesílání známých a příbuzných jí vyplnilo celé dny. Následující sobotu proběhl obřad, na který přijela spousta Matějových příbuzných z Ostravy, kromě bývalé manželky také jeho syn. Vanda ho nikdy předtím neviděla, protože Matějova žena přerušila všechny kontakty a vzdálenost z Ostravy do Plzně byla příliš velká, aby se Matěj se synem vídal.

Jenomže špatné zprávy nechodí jednotlivě, ale ve skupinách.

„Tak jsem tady,“ řekl Matějův syn, jakmile bylo po obřadu. „Chtěl bych vědět, kdy se vystěhujete z tátova domu.“

Vanda na něj udiveně zírala a nechápala, na co se jí ten cizí muž vlastně ptá. Jenomže Matějův syn pokračoval:

„Díval jsem se do katastru nemovitostí a dům, co v něm posledních dvacet let bydlíte, je psaný jenom na tátu. Vám žádné nemovitosti nepatří, nejste ani jeho žena, takže jsem jediný zákonný dědic. Tak se asi, vážená paní, budete muset brzy vystěhovat, protože mám s domem velké plány.“

Vandě se roztřásla kolena a musela se opřít o Majku, která naštěstí stála poblíž.

„Copak nevidíte, v jakém je stavu?“ vyjela na něho Majka. „Mějte přece aspoň nějaké slitování. Vždyť právě přišla o nejbližší osobu!“

Jenomže Matějův syn žádné ohledy na čerstvou vdovu nebral. Každý den Vandě volal, jestli už se chystá odstěhovat. A tak si musela osušit oči a vrhnout se na papírování. Prošla celou skříň, do které s Matějem ukládali všechna úřední lejstra, a ke svému zděšení zjistila, že Matějův syn říkal pravdu. Ačkoli hypotéku po celou dobu splácela společně s Matějem a vlastní úspory použila na rekonstrukci, všechny doklady od domu, stavební řízení i smlouvy o úvěru nesly jen Matějovo jméno, protože právě on stavební povolení a všechny úřední záležitosti vyřizoval. O závěti spolu nikdy nehovořili, a protože oba sportovali a cítili se zdraví, na smrt nemysleli a pořízení pro tyto případy neučinili.

Majka chtěla Vandě pomoct, a tak se šla zeptat notáře, který jí kdysi připravoval předmanželskou smlouvu. Vrátila se však od něj se špatnou zprávou. Matěj s Vandou spolu žili v nesezdaném soužití, na které žádný právní předpis nepamatuje. Společné jmění mezi nimi nevzniklo a žádnou smlouvu ohledně majetku neuzavřeli. Matěj svůj příjem používal na stavební materiál, na hypotéku, na vybavení domácnosti a na osobní automobil, takže nejen rodinný dům, ale navíc auto a všechno vybavení domu i dílny bylo výlučně jeho. Vandě kromě osobních věcí, oblečení, dárků, které od Matěje dostala, a zůstatku na vlastním účtu nepatřilo vůbec nic.

Pozdě teď litovala svého rozhodnutí zůstat neprovdaná. Kdyby si totiž Matěje kdysi dávno vzala, rodinný dům s celým vybavením i osobní automobil a zůstatek na Matějově účtu by náležely do společného jmění manželů a syn z prvního manželství by sice po jeho smrti dědil, ale jen část majetku spolu s Vandou.

Právní pohled na první příběh

Manželství – státem podporovaná forma soužití muže a ženy, právně upravená občanským zákoníkem. Manželé podle něj mají práva a povinnosti, kterých se za trvání manželství i po jeho skončení mohou vzájemně dovolat. Mezi takové povinnosti například patří vyživovací povinnost, bytová náhrada při zániku manželství, a zejména existence společného jmění manželů. Manželství končí smrtí jednoho z manželů, prohlášením manželství za neplatné nebo rozvodem. O rozvodu rozhoduje rozsudkem okresní soud.

Nesezdané soužití – dvojice spolu mohou žít i bez sňatku, tzv. na hromádce nebo na psí knížku. Tento způsob soužití stát nepodporuje, i když polovina dvojic dnes už do manželství nevstupuje. Zákon tuto formu soužití nijak neupravuje, neplynou z ní tedy žádná práva ani povinnosti. Mnoha lidem tato volná forma vztahu právě proto vyhovuje, mohou z ní totiž jednodušeji odejít. Další výhodou je i skutečnost, že nesezdané páry vzájemně neodpovídají za dluh toho druhého. Nesezdané soužití může kterákoli ze stran vztahu podle svého uvážení opustit a nepotřebuje k tomu souhlas druhého ani žádné povolení. Opuštění partnera nemá z pohledu práva žádné negativní následky, mezi nesezdanou dvojicí nevzniká vyživovací povinnost.

Předmanželská smlouva – snoubenci si mohou dohodnout odlišný majetkový režim. Následně uzavřou u notáře smlouvu, která rozšiřuje nebo zužuje společné jmění manželů. Takovou smlouvu mohou podepsat i manželé v průběhu manželství, a to k celému společnému majetku, nebo jen k jeho části, například k rodinnému domu. Předmanželské smlouvy se registrují ve veřejném rejstříku, do něhož mohou nahlížet a zapisovat smlouvy pouze notáři.

Registrované partnerství – stejnopohlavní páry mohou namísto manželství uzavřít registrované partnerství. Tento svazek upravuje zvláštní zákon o registrovaném partnerství, který zakládá vznik vzájemných práv, například vyživovací povinnosti mezi partnery, ale nikoli vznik společného jmění partnerů. O zániku partnerství také musí rozhodnout soud v řízení, které se podobá rozvodovému.

Společné jmění manželů – spoluvlastnictví vznikající mezi manžely. Příjmy manželů získané za dobu trvání manželství jsou až na výjimky společné bez ohledu na to, zda je osobní automobil, chata nebo dům formálně ve veřejném rejstříku veden jen na jednoho. Když manželství skončí, mají manželé právo na vypořádání, obvykle ve výši poloviny hodnoty věci nebo v podobě rozdělení všech věcí. Společné jmění manželů zahrnuje nejen aktiva (věci, práva, nároky, vklady na účtech apod.), ale i pasiva (dluhy, závazky). Dluh, k němuž se zaváže jeden z manželů, obvykle zavazuje i druhého manžela. Proto exekuce proti společnému jmění postihuje celý majetek, tedy dopadne na oba manžele i na jejich účty, i když jsou vedeny jen na jméno jednoho z manželů. Tento důsledek manželství bývá také důvodem, proč někteří svobodní nechtějí do manželství vstupovat.

Rozhodnutí, zda žít ve vztahu se svatbou, nebo nesezdaně, je vždy velmi obtížné. Někteří lidé o tom nemusejí přemýšlet a vědí, že chtějí posvětit svou lásku oddacím listem. Pro takové je rozhodování jednoduché. Jiní váhají a promýšlejí výhody a negativa. A třetí skupina je moderní, feministická, sebevědomá a přesvědčená, že žádný papír lásku nezachrání a pro šťastné soužití není sňatek nezbytný. Mnoho dvojic si však neuvědomuje, že vedle emocionálních a ekonomických důvodů existují také důvody a odlišnosti právní. Každý, kdo s někým žije, by proto měl přemýšlet o výhodách a nedostatcích obou typů soužití.

Žijeme ve svobodné společnosti, v níž má každý právo na svou cestu ke štěstí. Někdo ji vidí v manželství, jiný ve svobodném životě. Manželství ovšem nikdy nebylo jen institucí lásky nebo ekonomie, ale i zajišťovacím institutem pro slabší členy. Výhody a nevýhody nelze vždy přepočítávat jen na peníze nebo na práva a povinnosti, protože život v manželství má řadu dalších kladných důsledků. Páry žijící v manželství se rozcházejí méně často než nesezdané páry. Manželé mívají lepší zdravotní stav a žijí déle.

Jak na tom byla Vanda? Nikdo nevidí do budoucnosti, nemůže tedy vědět, jak vše dopadne a které rozhodnutí se v budoucnu projeví jako prozíravé a které jako zkázonosné. Vanda žila dvacet let s Matějem šťastně a spokojeně podle svého původního pevného a neotřesitelného rozhodnutí. Po dvaceti letech se však ukázalo, že pro Vandu bylo ekonomicky nevýhodné odmítat svatbu. Finančně by si výrazně polepšila, kdyby vyhověla Matějově žádosti a vzala si ho za manžela. V takovém případě by po Matějově smrti proběhlo nejprve vypořádání společného jmění manželů, z něhož by měla právo na polovinu společného majetku, tedy na půlku domu, vybavení a auta. Druhá polovina majetku by byla Matějova a stala by se předmětem dědického řízení (problematice dědění se věnuje desátý příběh). Pokud by Matěj za svého života nenapsal žádné pořízení pro případ smrti, dědické řízení by proběhlo podle zákonné posloupnosti. Vanda by dědila polovinu jeho majetku a jeho syn druhou polovinu. Vanda by tedy získala tři čtvrtiny a syn čtvrtinu majetku svého otce, zatímco v případě shora popsaném zdědí syn všechno.

Co se dalo dělat? Kdyby se Vanda poradila s notářem nebo advokátem v době, kdy Matěj ještě žil, mohla se rozhodnout mezi několika eventualitami:

Sňatek s Matějem:Vzniklo by společné jmění k novým statkům a příjmům. Pokud by Vanda a Matěj uzavřeli předmanželskou smlouvu, mohl by se součástí jejich společného jmění stát i rodinný dům, jeho vybavení a osobní automobil, popřípadě věci, které Matěj koupil ještě před svatbou. Takovou smlouvu by manželé mohli uzavřít i po svatbě nebo kdykoli v průběhu manželství.

Darovací smlouva: Matěj by mohl polovinu domu darovat Vandě. Po Matějově smrti by tedy její polovina domu nebyla součástí dědického řízení.

Pořízení pro případ smrti:Matěj by mohl pro případ své smrti sepsat poslední vůli a v ní přikázat (dříve se používal termín „odkázat“) část svého majetku Vandě. Mohl by jí přikázat i celý svůj majetek, jeho syn je však nepominutelným dědicem, proto mu přísluší minimálně zákonný podíl z pozůstalosti. Zákonný podíl není vždy stejný, záleží na okolnostech každého případu a na tom, zda je potomek zletilý, nebo není. Proto bych Matějovi a Vandě doporučila konzultaci s rodinným advokátem nebo s notářem, kteří by jim vysvětlili všechny podrobnosti a záludnosti. Kdyby se Matěj se svým synem léta nestýkal nebo by spolu měli velmi špatné vztahy, mohl by Matěj uvažovat i o jeho vydědění.

Zvažte výhody i nevýhody manželství a nesezdaného soužití.

Vyhodnoťte, co je pro vás skutečně důležité.

Finance a dědictví nejsou všechno.

Čas rychle letí, za deset let třeba změníte názory a preference.

Poraďte se s rodinným advokátem.

Řekněte svému nejmilejšímu, co vás trápí, čeho se bojíte a co se může stát, pokud bez přípravy jeden z vás zemře.

Myslete na svou i jeho smrt.

Přečtěte si desátý příběh a upřesněte si, kdo po kom může dědit.

Právo přeje bdělým a ostražitým, snažte se proto být oba takoví.

Jste-li v nevýhodné situaci, mělo by to korigovat vaše chování.

Chovejte se ke všem kolem sebe vždy tak, jak byste chtěli, aby se ti druzí chovali k vám.

Odkládejte si něco na horší časy.

Nebuďte na nikom závislí.

Buďte usměvaví, optimističtí a věřte, že všechno nakonec dobře dopadne.