Heidi Perksová

Vrať se pro mě

Ikar

Přeložila Petra Pachlová

COME BACK FOR ME

Copyright © Heidi Perks 2019

Published by arrangement with Rachel Mills Literary Ltd.

 Translation © Petra Pachlová, 2021

ISBN 978-80-249-4474-6

Pro mého manžela Johna.

Za to, že ve mě věří.

A pro Bethany a Josepha.

Věřím ve vás.

Ostrov Evergreen

9. září 1993

Odjeli jsme za bouře. Moře se zdvihalo v ostrých řadách vzteklých vln a dešťové kapky mi bičovaly nohy jako tisíce kulek. Táta určitě věděl, že bychom v tom nečase neměli plout na pevninu, přesto stál na lodi a jednou rukou horečnatě máchal, aby se jedna z nás natáhla a chytila se za ni. Kapuce jeho červeného pršipláště se mu svezla z hlavy a déšť mu připlácl vlasy k lebce. Křičel na nás přes vichr, abychom nastoupily, ale my se z konce mola ani nehnuly.

Loď se divoce zmítala a škubala za lano, které ji drželo přivázanou k doku. Všimla jsem si, že táta druhou rukou silněji stiskl ocelové zábradlí schůdků. „Nastup, Stello,“ zavolal.

Nad hlavou nám zaburácel hrom a nebe ozářily působivé klikyháky. Za mnou se mezi siluetami vysokých borovic jasně rozsvítil náš dům, takže vypadal úplně jako z hororu. Strčila jsem si ruce hlouběji do pláštěnky a pevněji si přitiskla šedého méďu na prsa. Nechtěla jsem opustit jediný domov, který jsem kdy poznala, ale nikdy jsem neviděla tátu tak odhodlaného. Čelisti měl zaťaté, zuby odhalené. Nebýval tak úporný, tak neústupný a já se od něj instinktivně stáhla zpátky.

„Já nikam nejdu,“ zakřičela Bonnie vedle mě. „Všichni umřeme, když poplujeme.“ Moje sestra si držela kapuci těsně u hlavy, ale i tak jsem v měsíčním světle zahlédla, jak má bledou tvář. Bonnie léta toužila z ostrova odejít, ale takhle rozhodně ne.

„Neumřeme a musíme jet,“ zakřičel otec zpátky. Obrátil se na mě a dodal mírněji: „Slibuju. Je to dobré. Budeme v bezpečí.“ Táta měl malou převozní loď a naléhal, abychom na ni nastoupily. Posledních šestnáct let totiž třicetiminutovou cestu mezi Evergreenem a přístavem Poole absolvoval každý den. Jestli nás někdo mohl dopravit na pevninu bezpečně, byl to on, ale ještě nikdy jsme se nepokusili přeplout za takové sloty. Když bývalo takhle příšerné počasí, máma nás většinou ani nepouštěla z domu.

„Proč nemůžeme počkat do rána?“ skučela Bonnie.

Já zírala na vodu, jejíž bílá pěna se vařila a zuřivě se rozstřikovala všude kolem. „Protože…“ zakřičel táta. „Bože, nastoupíte si konečně vy dvě?“ Znovu zatřepal rukou a jeho pohled sklouzl za mé rameno, protože se po molu blížila máma. Hlavu měla schýlenou, ruce zastrčené v igelitovém ponču a za sebou táhla kufr.

„Kde je Danny?“ zavolal táta ve chvíli, kdy další blesk rozčísl oblohu, až jsme s Bonnie svorně nadskočily. Počítala jsem, a pěkně rychle, ale stihla jsem to jen ke dvojce, než se nám nad hlavou rozburácel hrom. Bouře se přikradla blíž.

Bratr se vlekl za mámou, zachumlaný v beztvarém černém kabátě, který visel na jeho rozložitém těle a sahal až na zem.

Bonnie začala znovu křičet, ukazovala na moře, jež se zvedalo a klesalo, vysoko a zase nízko, jak jsem ho ještě nikdy neviděla. Vzduch naplnilo další hlasité prásknutí a já vyjekla, protože vedle mě padla na zem větev jedné z borovic. Vítr ji začal ledabyle pohazovat po mole a já jí tak tak uskočila z cesty.

Na kratičký okamžik přestal táta křičet a zíral na větev. Do dešťové vody, která mi smáčela obličej, mi tryskaly slzy a srdce se mi sevřelo pokaždé, když jsem pomyslela na to, že opustím svůj milovaný ostrov. Přála jsem si jediné – aby si táta uvědomil, že za nic na světě nemá cenu tohle podstoupit.

„Podle mě bychom vážně měli počkat, Davide,“ křikla máma vysokým hlasem a rozšířenýma očima těkala z táty na vodu a zase zpět. „Ničemu neuškodí, když zůstaneme ještě jednu noc. Odjedeme hned brzy ráno…“

Společně jsme zatajili dech. Táta odvrátil oči od zlomeného stromu a zadíval se zpátky na ni. „Ne, Mario. Pojedeme teď.“

„Já to nechápu,“ vybuchla jsem s pláčem. Táta byl pohodový rodič. Ten, který nám klidně dovolil hrát si ještě půl hodinky nebo si vzít čokoládovou sušenku, i když jsme si už vyčistili zuby.

„Mami?“ vykřikla jsem a otočila se na ni. Proč se víc nesnaží ho zastavit? Máma chápala líp než kdokoli jiný, nakolik je ostrov mou součástí a že bez něj nedokážu přežít. Milovala Evergreen tak moc jako já.

Zadívala se na mě a strach, který jsem viděla sotva před chvílí, nahradila prázdnota. „Mami…“ Hlas se mi roztřásl a čekala jsem, až přikáže, abychom se vrátili zpátky do domu, ale místo toho mi položila ruku na záda a začala mě postrkovat ke schůdkům lodi. Zaváhala jsem, ale ona mě postrčila silněji, až jsem neměla na výběr a musela jsem nastoupit. Schválně jsem se nechytila tátovy natažené ruky a rovnou jsem pospíchala k jedné z lavic pod stříškou.

Danny mě beze slova následoval, posadil se za mě a upřel pohled ven z okna. Nepodíval se na nikoho z nás, i když to nebylo nic neobvyklého.

„Já nechci jet,“ vykřikla jsem a postupně pátrala v jejich obličejích. Podívala se na mě jen Bonnie, která se usadila vedle mě. Její noha se klepala u té mé a já si nevzpomínala na chvíli, kdy jsme si byly tak blízké.

Stáhla jsem si kapuci a ohlédla se na ostrov přes poškrábané sklo lodi, které déšť stále bičoval proudy vody. Mohla jsem nakreslit čáru přímo přes své srdce, kde se rozťalo na dvě části.

Slzy mi dál stékaly po tvářích, zatímco vítr mohutně zhoupl lodí k jedné straně, až Bonnie vyjekla. Vymrštila jsem ruce, abych nabyla rovnováhu, a pustila jsem šedého méďu. Bonnie měla možná pravdu a my se na pevninu nedostaneme, ale z nějakého důvodu byl táta rozhodnutý to zkusit. Možná mi už vlastně nezáleželo na tom, jestli mě moře pohltí.

V jedenácti letech jsem nebyla připravená přijmout unáhlené rozhodnutí rodičů ostrov opustit. Nevěřila jsem, že je to navždy, a ani trochu jsem nechápala, proč nás vlečou pryč uprostřed bouře. „Vrátíme se?“ zašeptala jsem své sestře.

Bonnie zašátrala rukou, aby pod pláštěnkou chytila tu mou. „Ne,“ odpověděla, „myslím, že už nikdy.“

SOUČASNOST

Kapitola první

Na pohovce naproti mně sedí moji klienti. Ona má ruce pevně založené na hrudi, on sevřené mezi nataženýma nohama a naklání se dopředu. Do mezery mezi tímhle párem bych se snadno vešla, a navíc se při každém sezení posouvají o něco dál od sebe.

Žena na mě upřeně hledí a čelist má tak napjatou, až téměř vidím, jak pulzuje. Překvapuje mě, že dneska nepláče jako při všech ostatních sezeních. Její manžel se k ní stále otáčí, ale ona se na něj nepodívá. Pokaždé, když to udělá, zacuká mu obočí, jako by uvažoval nad tím, kde se to všechno pokazilo nebo co by s tím měl udělat.

„Nevím, co k tomu víc dodat,“ zamumlá a ona se uchechtne, potřese hlavou a pronese něco tak tiše, že nedokážu zaslechnout, co to je, jen vidím, jak se jí pohnou rty. „Omlouvám se,“ pokračuje on.

„Bože!“ vykřikne žena a zvedne pohled ke stropu. Její postoj je naprosto neochvějný a mně neujde, jak se vůlí snaží přimět slzy, aby jí nekanuly z očí.

Nesnáším tuhle chvíli sezení, ale minutová ručička už překročila šestku. Tanya bude čekat, až skončím, aby za mnou mohla zavřít. Stará se o recepci, takže vždycky odchází poslední.

„Bohužel…“ začnu, ale moje klientka mě přeruší, když se zvedne z pohovky a popadne svetřík, který zplihle visí přes područku.

„Já vím,“ prohlásí. „Náš čas vypršel.“

„Je mi líto,“ řeknu. Vzala bych je oba do hospody a nechala je dál mluvit, kdyby to nebylo tak hrozně neprofesionální. „Než půjdete, nechcete k tomu ještě něco říct?“

„Mám za to, že dneska už řekl dost, vy ne?“

Její manžel si skousne koutek rtu, ale při vstávání nevzhlédne, jen sáhne pro svou bundu.

„Přejete si někdy, abyste vůbec nepoložila nějakou otázku?“ zeptá se tiše, když mě následuje ke dveřím.

„A vy?“ odpovím jí.

Pohne hlavou, ale tak nepatrně, že netuším, jestli je to kývnutí. „Nemůžu to teď nevědět, ne?“

Zavrtím hlavou. Ne, musí čelit faktu, že se její manžel jednou vyspal s někým jiným. Uvažuju, že jí povím, aby se za mnou zastavila sama, ale už je u Tanyi a domlouvá pro oba termín na příští týden.

Když odejdou, zamknu svou pracovnu a vydám se k pultu, kde si Tanya poposune silné brýle nahoru na nos a dál zuřivě klepe do klávesnice.

Nevzhlédne, dokud nejsem téměř nad ní. „Tak já jdu,“ řeknu. „Promiň, že jsem se trochu zpozdila.“

Zazvoní telefon, a než ho zvedne, podívá se na linku. „Poradna Stelly Harveyové.“ Pořád ještě cítím radostné mrazení, když slyším, jak ta slova říká. Zatímco vysvětluje cenovou strukturu mých sezení rodinné terapie, ne poprvé mě napadne, kolik peněz bych ušetřila, kdybych nemusela platit část Tanyina platu. Jenže jsem neměla na výběr, když jsem si s ostatními pronajala místnost v téhle budově. Vedle mě je fyzioterapeut a dál v chodbě podiatr a reiki léčitel, ale nikdo z nás nepracuje na plný úvazek a mám za to, že recepční vlastně nepotřebujeme.

Tanya zavěsí a obrátí se zpátky ke klávesnici, aby vypnula počítač. „Potenciální klienti,“ poví mi. „Mladý pár, co má potíže s dcerou. Ozvou se příští týden.“

„Díky,“ usměju se. „Máš na víkend v plánu něco pěkného?“

„S Mikem jedeme navštívit jeho rodiče. A co ty?“

„Zítra jdu na oběd k sestře,“ povím jí.

„A jak se Bonnie vede?“ Tanya povytáhne obočí.

Zasměju se. „Dobře. Tenhle víkend má manžela pryč,“ řeknu, i když si nejsem jistá, proč jsem to vlastně zmínila. Dokonce ani nevím, jestli to znamená, že Bonnie bude šťastnější nebo naštvanější.

Tanya kývne a našpulí rty a mě napadne, že si vzpomněla na jedinou příležitost, kdy mou sestru potkala. Vím, že ji neohromila, ale už dávno se nenamáhám Bonnie bránit. V jisté chvíli jsem se přestala starat o to, co si myslí ostatní, a už nemám potřebu vysvětlovat, že když mi z rodiny zbylo tak málo příbuzných, nemůžou mi vyčítat, že k ní mám blízko.

Kromě toho ještě nikdo vlastně neporozuměl našemu vztahu. Ani já bych nedokázala vysvětlit veškeré spletitosti, které nás pojí dohromady. Ve většině věcí jsme naprosté opaky. Ale já jsem před osmnácti lety, krátce po tom, co odešel Danny, dala nevyřčený slib, že tu pro svou sestru vždycky budu. Tehdy, když jsem začala přemýšlet, jestli to celé není Bonniina vina, že je taková, jaká je.

Máma mi v noci občas šeptávala ve chvílích, kdy si myslela, že spím. Vkradla se do mého pokoje a přikryla mě znovu dekou, kterou jsem si odkopala. Líbilo se mi, když si klekla na podlahu vedle mě, její teplý dech mi laskal tvář, vůně Chanelu mě celou zaplavovala a zůstávala ještě dlouho poté, co z místnosti odešla.

„Stello, mé všechno,“ šeptávala a něžně mi hladila vlasy. „Ty jsi to jediné dítě, které potřebuju.“

Možná tím nezůstalo žádné místo pro Bonnie.

– – –

Z poradny odejdeme s Tanyou společně. Ona zahne doleva, zatímco já přejdu směrem k parku, abych se dvacetiminutovou zkratkou vydala kolem katedrály ke svému bytu hned na okraji Winchesteru.

Ráda chodím pěšky, dokonce i v lednu, kdy jediné světlo vychází z pouličních lamp a studený vzduch se mi zakusuje do kůže. Mám tak příležitost důkladně popřemýšlet o seznamu klientů na následující týden, a jako každý pátek si slíbit, že investuju víc času do budování své praxe.

Rozhodnutí založit si poradnu pro rodinu se neudálo zničehonic. Nikdy jsem nepatřila k dětem, které se záhy rozhodly, jakou práci budou dělat. Ani po úspěšném složení závěrečných zkoušek na střední škole jsem stále neměla žádnou představu a trvalo dvanáct nešťastných let v agentuře práce, po nichž přišel příjemný balíček odstupného pro nadbytečné pracovníky, abych se konečně rozhodla.

Před čtyřmi lety jsem se zapsala na kurz a povinnou terapii. Obojí jsem musela absolvovat, než jsem mohla začít radit ostatním. Hned na začátku mi lektorka zdůraznila důležitost toho druhého. Jizvy z dětství nebo nevyřešené záležitosti z předchozích vztahů by totiž mohly způsobit, že by mé rady mohly být neobjektivní.

Snažila jsem se tu terapii odmítnout, ale bylo jasné, že to je něco, z čeho se nevyvléknu, a věděla jsem, že kdybych na to víc tlačila, jen bych vzbudila podezření o fungování vlastní rodiny. Já jsem většinu částí svého života uložila do úhledných malých krabiček a skryla je hluboko v sobě. V tom jsme jako rodina byli moc dobří. Učila jsem se od nejlepších, i když to šlo proti všemu, co jsem očekávala od svých klientů.

„Tak proč se zajímáte o rodinné poradenství?“ byla první otázka, kterou jsem dostala na úvodním sezení.

Pověděla jsem lektorce, jaké jsem měla v dětství štěstí. Že jsem měla milující rodiče a vyrůstat na ostrově Evergreen bylo doslova idylické. Řekla jsem, že se zajímám o rodinné vztahy a vždycky jsem si myslela, že umím naslouchat a pomáhat. Do jisté míry jsem jí řekla pravdu. Do té míry, že jsem mluvila jen o době, než jsme opustili ostrov. Nebo možná do doby těsně před tím.

Moje lektorka dychtila dozvědět se o Evergreenu víc, stejně jako většina lidí. „Žilo tam jen sto lidí?“ zeptala se mě ohromeně.

Přikývla jsem. „O maličko víc. Všechny jsem znala a oni znali mě.“

Pověděla jsem jí, jak to bylo báječné, a ona na mě jen vyjeveně zírala. „Upřímně, já to milovala,“ zasmála jsem se. Věděla jsem, že si někteří lidé myslí, že to je klaustrofobní, ale na světě nebylo žádné jiné místo, kde jsem chtěla být.

„A vám to nepřipadalo příliš odlehlé?“ Další oblíbená otázka. Cesta trajektem trvala jen třicet minut, ale dorsetské pobřeží nebylo z Evergreenu vidět.

„Vůbec,“ odpověděla jsem. Nicméně moje sestra nesnášela skutečnost, že v zimních měsících přívoz mého otce jezdil jen jednou denně. Jenže moje sestra nesnášela všechno, kvůli čemu jsem to tam milovala.

„Zmínila jste, že vám bylo jedenáct, když jste odjeli,“ pokračovala. „Jak staří byli vaši sourozenci?“

„Já byla benjamínek rodiny. Dannymu bylo patnáct a Bonnie sedmnáct.“

Kývla, ale netušila jsem, co z toho získala, a celou dobu jsem se jen usmívala a dávala si pozor, abych neukázala nějaké trhliny. Věděla jsem, že brzy začne vyzvídat podrobnosti o konci našeho posledního léta na ostrově a o letech, která po našem odchodu následovala. Bude chtít vědět, co způsobilo kolaps mé rodiny, a já jí to nebudu moct prozradit. Každý z nás měl tajemství, která jsme si úzkostlivě drželi jen pro sebe, a protože jsme o nich nikdy nemluvili, nakonec nás rozdělila.

Chtěla jsem pomoct jiným rodinám, aby si povídali, protože v tom jsme my udělali chybu, jen jsem jí to nehodlala říct. Místo toho jsem s lehkostí prošla tím, co se stalo po našem odchodu, a zdůraznila jsem jen holá fakta.

Snažím se potlačit vzpomínky na ta sezení, která jsem přetrpěla, když mi na hlavu začnou pleskat kapky deště. Brzy se musím schovat do nejbližšího obchodu, abych nebyla promočená na kost. Dojde mi, že jsem si deštník zapomněla v práci, zatímco v obchodu s potravinami oklikou zvolna mířím k policím s vínem. Vybírání lahve Sauvignon Blanc za sedm liber mi pomůže přečkat chvíli, než se přežene největší liják.

Doma si naliju sklenku, posadím se k oknu v kuchyni a dívám se na déšť, který teď vytrvale bubnuje na skleněnou tabulku. Přestože tenhle víkend nemám skoro nic na práci a navzdory skutečnosti, že nepracuju obvyklých pět dnů v týdnu, pořád mám ten příjemný páteční pocit konce týdne a zvykla jsem si na pohodlnou rutinu: jakmile dopiju tuhle sklenku, uvařím kari, pak si dám další skleničku s Markem v jeho bytě nad tím mým a budu ignorovat jeho škemrání, abychom společně vyrazili do barů.

Takhle se vrátím do svého bytu těsně před desátou, ale ještě se mi nechce jít do postele. Místo toho se zachumlám do deky na pohovce, pustím televizi a zároveň si z konferenčního stolku vezmu časopis a jen tak jím listuju.

V televizi naskočí zprávy a já vzhlédnu. Před nějakým domem stojí reportérka a drží nad sebou velký deštník, zatímco vítr zmítá jejím ohonem ze strany na stranu. Očima přejedu na lištu, která běží dole na obrazovce, a pak zase zpátky na ni. Nejdřív žádné detaily v pozadí nepoznávám a chci se vrátit zpátky k časopisu, když vtom mě najednou něco upoutá.

V pravém horním rohu obrazu je charakteristické okno, kulaté s tmavým sklem. Je sice zachycené pod podivným úhlem, i tak se ale posunu na gauči kousek dopředu. Znovu popadnu dálkové ovládání a zesílím zvuk, abych přes bušení v uších slyšela, co reportérka říká.

Je zvláštní, že jsem to nepoznala okamžitě, když mám každičký detail vypálený na vnitřní straně víček. Když stačí, abych se ponořila do vzpomínek a dokážu namalovat detailní obrázek o tisíci pixelů. Jenže nevypadá stejně. Ne úplně.

Okenní parapety někdo natřel tmavou modrozelenou. Kamera teď přejíždí na celkový záběr, tak z domu vidím víc. Vpředu jsou bílé dřevěné kordonové římsy v koloniálním stylu a zimní zahrada. Už to nevypadá jako můj domov. Přesto je to bezpochyby on. Bílý plaňkový plot, co stojí po levé straně, tam pořád je. Táta ho vyrobil jedno léto, aby oddělil naši zahradu od cestičky, co vedla kolem. Napravo zahradu stále lemují vysoké borovice.

Cítím, jak se mi zrychlí tep, ale snažím se ho nevnímat, abych se soustředila na slova reportérky. „Celý ostrov je zjevně v šoku,“ říká.

Podívám se zpátky na lištu, která ubíhá s mimořádnou zprávou: slova„… Evergreen nalezeno tělo“ mi vlevo na obrazovce ujedou před očima a následuje nový titulek o Sýrii.

„A policie ještě nemůže sdělit další podrobnosti?“ To přichází od ženy ve studiu, ale obrazovku stále plní pohled na můj dům a zahradu, kamera teď nabízí o něco širší záběr a odhalí bílý policejní stan obklopený policisty. Stojí na pozemku vpravo vzadu, úhledně zastrčený mezi dům a stromy, které oddělují zahradu od lesa za ní.

„Ještě ne, ale forenzní týmy tu pracují celý den,“ odpoví reportérka.

Znovu se podívám na lištu. „Včera večer bylo na ostrově Evergreen nalezeno tělo,“ zní celá zpráva. Pevně si sevřu ruce a toužím, aby jimi proudila krev a zahnala zmrtvění, které se šíří vzhůru mými pažemi.

Na ostrově se našlo tělo. A i když to nikdo neřekl přímo, je jasné, že bylo pohřbené na zahradě mého starého domu.

Kapitola druhá

S morbidní zvědavostí sleduju útržkovité zprávy v televizi: současní majitelé prováděli přístavbu k boku domu; výkopy zašly do větší hloubky a šířky, než se očekávalo; včera večer si jeden z dělníků všiml kosti, z níž se vyklubala ruka, a vzápětí se objevil zbytek těla.

Reportérka sdělí, že to byl šokující nález jak pro dělníka, tak pro majitele. Přes zadní část stanu ukáže na místo, kde tělo leželo. S vytřeštěnýma očima hltám každý detail, rukama svírám látku své mikiny. Někomu, kdo ostrov nezná, se může zdát, že je to přímo v naší staré zahradě za domem, ale já, ostrovanka, teď vidím, že je to vlastně hned za ní, na místě, kde zahrada přechází v les.

Na Evergreenu jde totiž o to, že většina domů nemá ploty oddělující soukromý pozemek od toho kolem. Tam, kde jsme žili, v Quay House, který stojí přímo naproti molu, jsme ho měli jen na jedné straně – bílý plaňkový plot – protože ta část byla jako jediná přímo vystavená veřejné cestě. Všechny ostatní strany lemovaly stromy, jenže to znamená, že hranice byly nejasné. A taky to znamená, že vám odpustí, když si budete myslet, že tělo vykopali na zahradě. A už teď je jasné, že přesně takhle o tom referují.

Nemůžu od televize odtrhnout oči, protože mi dojde, že tohle je poprvé, co vidím svůj dům od té noci. Od noci, kdy jsme odjeli.

S očima přilepenýma k obrazovce sáhnu po mobilu. Třesoucími se prsty zvolím Bonniino číslo a zvednu telefon k uchu. Ohlásí se těsně před tím, než se hovor přepne do hlasové schránky. „Ano?“

„Viděla jsi zprávy?“

„Ne, chystám se do postele. Lukovi není dobře a…“

„Pusť si je,“ přeruším ji. „BBC.“

„Tak jo, dobře, dej mi chvilku,“ zafuní Bonnie. V duchu vidím, jak se vleče do kuchyně a pouští malou plochou obrazovku, kterou má připevněnou nad pultem. „Kristepane,“ ozve se najednou. „To je náš starej dům?“

„Našli tam tělo,“ povím jí. „Přímo za naší zahradou.“

Bonnie chvíli mlčí. „Klidně to může být i v ní,“ dostane ze sebe nakonec.

„Já vím. Ale přece vidíš, že ne. Podívej na to, je to na kraji lesa.“

„Do prdele. Kdo to je?“

„To neřekli. Nejsou k tomu skoro žádný podrobnosti.“

Slyším, jak se Bonnie přes mezeru mezi předními zuby prudce nadechne.

„Ještě ani nepotvrdili, jestli tělo patří muži nebo ženě. To už určitě vědí. Prý tam pracujou forenzní technici.“

„No, někdo na tom ostrově ví, kdo to je,“ prohlásí. „Bože můj,“ dodá a krátce se zasměje. „Umíš si je všechny představit? Budou jako supi.“

„Určitě je to pro ně strašný, Bonnie.“

„Já vím, ale hele, na tom místě člověk nemohl udělat vůbec nic, aby o tom všichni ostatní nevěděli. Dostala jsem měsíčky a kluci to zjistili během čtyřiadvaceti hodin.“

Měla pravdu. Kdykoli jsem pohupovala nohama nad útesem, máma to vždycky věděla dřív, než jsem dorazila domů. Když tenkrát Danny spadl ze stromu, na kterém se schovával, za pár hodin si o tom šuškal celý ostrov. I když tedy o Dannyho byl zájem vždycky.

„Musel to udělat jeden z nich,“ prohlásí najednou. Mluví, jako by ji ta myšlenka zaujala, jako by to nebylo skutečné, ale jen televizní drama, co sledujeme.

„To přece nevíme.“

„Ale no tak. Kdo jinej by pohřbil tělo na tom ostrově?“

Zase má pravdu, ale já na to nechci ani pomyslet. „Myslíš, že víme, kdo to je?“ ozvu se. „Teda jestli známe člověka, komu to tělo patřilo?“

„Asi ne. Už je to spousta let, co jsme odjeli.“

Kývnu, ale nic neřeknu.

„Nebo,“ pokračuje a nechá to slovo dramaticky vyznít, „tam mohlo být celou dobu, co jsme žili v tom domě. Možná jsme chodili přímo po něm a nic jsme netušili. Nikdo mi nevěřil, že na tom místě je něco divnýho.“

„Na tom místě nebylo nic divnýho.“

„Nejspíš teď vykopávaj celou spoustu dalších těl.“

„Bonnie!“

„Hele, neber to tak vážně, už tam nebydlíme pětadvacet let.“

„Já vím, ale…“ zbytek věty zamumlám a sedím mlčky, dokud Bonnie nakonec nepromluví.

„Líbí se mi, jak ten dům upravili.“

Při jejích slovech ztuhnu. „Co tím myslíš?“

„Natřeli ho a vypadá dobře.“

„Fakt?“ podivím se. „Ani jsem si nevšimla.“ Je jí jasné, že lžu. Jak bych si mohla nevšimnout tmavé modrozelené barvy, díky které dům vypadá hodně moderně, úplně jinak, než když byl náš.

Bonnie si odfrkne, než se zeptá: „Zavoláš tátovi?“

„Asi jo.“ Vím, že bych měla, ale ta představa mě ani v nejmenším netěší, protože já se s tátou o ostrově už nebavím.

„Mluvila jsi s ním teď někdy?“ zeptá se.

„Ne.“ Zaplaví mě známý pocit viny. „Musím za ním zajít. Asi to tak udělám.“

„Až tam nebude ta čarodějnice.“

„Zdá se, že Olivia teď hodně pracuje. Když se stavím v týdnu, je velká šance, že bude doma sám. Nepůjdeš tam se mnou?“ zeptám se a doufám, ale předem vím, jaká bude odpověď.

„Ne,“ odpoví Bonnie bez obalu.

Povzdechnu si. „Ráno mu zavolám,“ slíbím. Sevře mě známá tíseň. Vždycky mám pocit, jako by se mi stlačovaly plíce a nutily mě dýchat usilovněji. Chci s ním mluvit, ale už to není takové. Jako by to byl úplně jiný táta než ten, kterého jsem měla na Evergreenu, ale jsou chvíle, kdy ho na okamžik získám zpátky, jenže vůbec nevím, co je náročnější.

„Myslíš na to, viď?“ ozve se Bonnie a vrátí mě do přítomnosti.

„Na co?“

„Jestli známe toho, kdo to udělal.“

– – –

Zavěsím a dál sleduju zprávy. Přepínám mezi stanicemi, pátrám po tom příběhu, ale nic nového tam není a já nakonec usnu na pohovce. Zdá se mi, že jsem znovu na ostrově, jako poslední dobou často. Honím se s kamarády po lese. Smějí se a já taky, ale pak najednou zmizí a teď někdo honí mě. Když se vzbudím, buší mi srdce a krk mám v polštářích podivně zalomený.

O Evergreenu se mi přestalo zdát pár let po tom, co jsme ho opustili, ale zase to začalo hned po těch sezeních, která jsem musela přetrpět během průpravy na poradkyni. A teď nevím, jak se jich zbavit. Pokaždé, když se ze snu vzbudím, slyším hlas své lektorky: Vidíte, právě proto je důležité vyhnat všechny skryté démony.

Jenže na Evergreenu nebyli nikdy žádní démoni. Za jedenáct let života, které jsem tam strávila, bych mohla poskládat své šťastné vzpomínky jednu na druhou a dosáhly by až do nebe. Na jednom sezení jsem rychle zmínila rozvod rodičů s kategorickým vysvětlením, že všechny jejich problémy začaly mnohem později. V době, kdy jsme opustili ostrov a přestěhovali se do Winchesteru. Když můj otec ve městě propadl klimatizované kanceláři se zatemnělými okny – tehdy už nebyli šťastní. Pověděla jsem jí to několikrát, i když jsem si nebyla jistá, jestli tomu sama věřím, ale nebyla jsem připravená otevřít víko té krabice.

Nejsou ještě tři ráno a já bych měla zase usnout, ale podívám se na svůj iPad. V posledních letech byly chvíle, kdy jsem chtěla vyhledat svůj dům na netu. Po prvním poradenském sezení, kdy jsme rozebraly Evergreen do větších podrobností, než na jaké jsem byla připravená, jsem se vrátila domů a hned otevřela webovou stránku s realitami Rightmove. Do vyhledávací lišty jsem vyťukala adresu Quay House, ale vymazala jsem ji dřív, než jsem klepla na enter. Ještě jsem nebyla připravená vidět, jak se mohl změnit.

Předtím se mi ale podařilo vyhledat nějaké obyvatele ostrova. Mnohokrát jsem pátrala po své kdysi nejlepší kamarádce Jill, ale tu jsem nikdy nedokázala najít. Zkusila jsem i některá další jména, třeba Tess Carltonová a taky Annie Webbová – té jsme říkali teto, i když naše příbuzná nebyla. Nijak mě nepřekvapilo, když jsem zjistila, že není na Facebooku – Annie teď už musí být přes osmdesát.

Jenže sny mi v puse zanechávají hořkou pachuť a místo důkladného pátrání na webu automaticky sáhnu po svém albu z dětství, které je schované v košíku na časopisy vedle pohovky. Vždycky mi poskytne útěchu, připomínku blažených časů a hned cítím, jak se mi zpomaluje tep.

Otevře se na místě, na které jsem se dívala naposledy, na místě, kde je přilepené pírko hnědou, teď už vybledlou a u konců zkroucenou páskou. Přitisknu ji na papír, ale jakmile prst pustím, okamžitě vyletí zase vzhůru. Musím album brzy projít, opatrně opravit stránky a znovu přilepit své poklady, než se celá ta věc rozpadne a už nepůjde spravit.

Znám každou stránku zpaměti, a to natolik, že netuším, jestli mi vyvolávají skutečné vzpomínky na ostrov, nebo jestli jim teď vévodí fotky a upomínky, protože jsem se na ně tolikrát dívala. Obrátím další a přidržím fotografii, aby s třepotáním nevyklouzla.

Je to fotka, na které mě s kamarádkou Jill zachytila máma to poslední léto. Seděly jsme na písku, hlavy u sebe tak blízko, že se pramínky našich vlasů propletly – moje sluncem vyšisované do zlata a Jilliny zrzavé kudrny poletující ve větru. Měly jsme úplně odlišné vlasy a takhle splynuté dohromady vytvořily něco krásného.

Přejedu prsty po Jillině obličeji. Když zavřu oči, slyším její smích, ale na téhle fotce se neusmívá. Máma nás zaskočila a já pořád v uších slyším Jillin naléhavý šepot: ,Nikomu to neříkej,‘ než na nás máma zavolala: ,Řekněte do foťáku sýýýr!‘ Přemýšlím, jestli si máma tehdy všimla, že něco není v pořádku.

Prudce zavřu knihu a zhluboka se nadechnu, ale dech se mi zadrhne v hrdle. Celé léto jsem dodržela slib, že to nikomu nepovím, ale nakonec jsem to nevydržela. Možná to byla chyba, ale teď už je pozdě o tom přemýšlet.

Kapitola třetí

Následující den přemítám, jak proběhne oběd s Bonnie, protože naše rozhovory o Evergreenu bývají vždycky napjaté. Připisuju to skutečnosti, že hledíme na naše dětství zcela jinýma očima. Občas přemýšlím, jak vůbec můžeme pocházet z jedné rodiny, když tu dobu vnímáme tak naprosto odlišně.

Bonnie otevře dveře, ustoupí stranou a pustí mě do dlouhé chodby pryč z deště, který od včerejšího večera ještě neustal. „Lukovi je pořád špatně. Nakonec nikam nejel,“ oznámí, protáhne se kolem mě a zavede mě do kuchyně v zadní části domu.

„Fakt? Co mu je?“

„Nastydnul se.“ Hlasitě si povzdechne. „Leží v posteli a naříká. Řekla jsem mu, aby tu necoural, ať nás nenakazí.“

„Mohla jsi zajít ke mně domů, abys nemusela držet manžela nahoře,“ prohodím.

Můj návrh ji zarazí. „Už mám uvařený oběd.“

Jen zvednu oči v sloup nad jejím nedostatkem soucitu, vyklouznu z kabátu a pověsím ho na háček u zadních dveří.

„Co chceš k pití – čaj nebo kafe?“

„Čaj, dík.“

„Těšila jsem se, že ho tenhle víkend budu mít z krku. Jsem z něj teď úplně mimo.“

„Ty jsi z něj mimo pořád,“ prohlásím a pomyslím na chudáka švagra nahoře, který se nejspíš stejně za chvíli objeví, aby mě pozdravil.

„No, teď je ještě otravnější než obyčejně. Zapsal kluky na box, věřila bys tomu? Proč si kruci myslí, že chci, aby boxovali?“ Zarazí se, když do místnosti vejde její starší syn Ben.

„Já chci chodit na box, mami,“ vyhrkne. „Řekla jsi, že můžu.“

„Ale jistěže, můžeš.“ Chvíli sleduje svého dvanáctiletého syna a pak se odvrátí.

Ben pokrčí rameny, já otevřu náruč a přitáhnu si ho k sobě, abych ho obejmula. „Tvoje máma se o vás bojí, nic víc,“ zamumlám mu do ucha. „Nechce, abyste se zranili.“

„A k tomu všemu je to pěkně drahý,“ prohlásí Bonnie.

Protočím oči a Ben se zazubí. „Na mou duši, tys zase vyrostl,“ povím mu. „Jsi skoro stejně vysoký jako já.“

„To jo, ale ty jsi malá, teto Stello.“

„Hele,“ zasměju se. „Sto šedesát pět centimetrů není málo.“ Vždycky si dělá legraci z mojí výšky, i když ve srovnání s Bonnie, která je o dobrých deset centimetrů vyšší než já, se často cítím maličká.

„Mami, vezmeš mě k Charliemu? Venku leje,“ poprosí.

„Na to zapomeň. Proto jsme ti koupili kolo. Bydlí za rohem, a navíc tu mám tvou tetu.“

„Mně to nevadí…“ začnu.

„Ne-e. Má dopravní prostředek. A taky nohy.“

„No jo. Tak zatím, teto.“ Ben mi zamává a je pryč.

„Je to moc hezkej kluk,“ řeknu, když za ním hlavní dveře zaklapnou. „Oba jsou.“

„Já vím.“ Bonnie se zarazí a zadívá se na místo, odkud odešel, než se otočí, aby probrala skříňky a našla hrnky a sáčky s čajem. „Děsím se dne, kdy si domů přivedou holku.“

Odtáhnu si židli od stolu, zatímco Bonnie dodělává čaj. „O tom těle zatím nevydali žádnou další zprávu,“ ozvu se.

Chvíli neodpovídá a já čekám, že změní téma, jak to dělá často. „Volala jsi tátovi?“ chce vědět.

Zavrtím hlavou. „Ještě ne. Copak ho nechceš někdy vidět, Bon?“ zeptám se. „Nestýská se ti po něm?“

Bonnie zkřiví pusu a odvrátí pohled. „Nebyla jsem si s ním tak blízká jako ty.“

„Na to se neptám, a i tak jste si byli blízcí.“

„Ani jeden z nich pro mě neměl moc času.“ Přejede dlaněmi po povrchu pracovní desky.

„To je naprostá hloupost. Říkávala jsi mi, že opak je pravdou,“ připomenu jí a vybavím si ty vzácné chvilky, kdy se mi otevřela.

„To bylo zpočátku, když se mě pořád snažili napravit,“ prohlásí. „Ale pak to jednoho dne vzdali. Nejspíš když ses narodila ty,“ dodá. „Jen žertuju.“ Zadívá se na mě přes okraj svého hrnku. „A vůbec, měli tě z nás nejradši, to bylo jasný každýmu.“

„Bonnie, to prostě není pravda.“

„Ale je.“ Prudce se na židli odšoupne od stolu. „A mě už to dávno netrápí. Přichystám oběd. Je jen polívka.“

„To zní skvěle,“ prohlásím, ale zároveň přemýšlím, proč nemohla změnit plány, když se s vařením zas tak moc nenamáhala. „Kde je Harry?“ zajímám se.

„Taky u kamaráda. Přísahám, že teď tráví víc času u cizích lidí než doma. Skoro nikdy je nevidím.“ Bonnie schýlí hlavu. Je patrné, jak moc jí její hoši chybí, i když to nahlas nevysloví. „Nejspíš je to tím, že chodí do normální školy a žijou v normálním městě – úplný opak toho, co jsme zažívali my. Neumím si představit, jací by byli, kdyby museli žít v tom našem zapadákově.“

„Vážně se ti na Evergreenu vůbec nic nelíbilo?“ zeptám se jí.

Otočí se ke mně čelem. „Nic. Neměla jsem tam žádnej život, žádný kamarády…“

„Ale měla,“ přeruším ji, „byla tam přece Iona…“

„Jedna kamarádka.“ Obrátí se zpátky ke sporáku a zamumlá: „A to bylo jen jedno léto.

Tuhle jsem si vzpomněla na Dannyho,“ pokračuje Bonnie. Pro ni to znamenalo jen poskočit v rozhovoru. Zato mně přestalo bít srdce. „Nevím, proč jsem na něj začala myslet, ale stalo se to asi před týdnem.“

Netuším, co říct, tak čekám, až bude pokračovat.

„Ne, vlastně lžu,“ mluví dál. „Vím moc dobře, proč jsem na něj začala myslet. Na ragbyovým zápase kluků jsem viděla takovýho divnýho staršího kluka. Stál u postranní čáry a na ostatní jen zíral. Vybavilo se mi, jak přesně tohle Danny dělával.“

Zatáhnu za papírový ubrousek před sebou, utrhnu malý růžek a namotám si ho mezi prsty.

„Náš brácha všechny děsil. Kvůli tomu jsem ho nenáviděla…“ Její slova se vytratí, jako by už nemluvila na nikoho jiného, ale jen pro sebe. Bonnie nalije polévku do dvou misek a přinese je ke stolu, pak se ještě vrátí pro bochník chleba a nůž.

„Není pravda, že jsi ho nenáviděla,“ zašeptám, když se posadí.

Vyvalí na mě oči. „To teda jo. Od chvíle, co se narodil. Přísahám, že právě tehdy se všechno změnilo – přinejmenším mě v tý době máma začala tahat na pevninu na ty uhozený sezení Pojď si s námi hrát, kde se mě ta děsná ženská pořád pokoušela přimět mluvit.“

Otevřu pusu, abych se na ta sezení zeptala, ale Bonnie hned pokračuje. „Nikdy jsem zkrátka nedokázala uvěřit, že tobě nevadí. Nemohla jsem přijít na to, o čem tak můžete mluvit, když jste oba vysedávali v tom domku na stromě. Trávili jste tam společně hodiny.“

To je pravda, ale nikdy jsme si vlastně nepovídali. Místo toho jsme si vedle sebe dělali každý to svoje, jako to dělají malé děti, než se naučí, jak si hrát. Danny si kreslil, zatímco já si četla nebo si hrála s barbínami.

„Pamatuješ, jak spadl ze stromu a já myslela, že je mrtvej?“ prohodí Bonnie. „Nehýbal se, jen tam prostě ležel.“ Svěsí ruce podél těla a jazyk vystrčí z pusy. Vypadá legračně a těžko se tomu neusmát. „Tajně sledoval Ionu a mě, když se pod tím jeho mohutným tělem zlomila větev a on prostě žuchnul dolů na zem k našim nohám.“

„Ani ne.“ Byla to ta chvíle, kdy kvůli němu křičela na mámu v kuchyni?

„Tenkrát jsem si přála, aby se ani nehnul, jenže pak to udělal a já ho toužila zabít. Pořád nás šmíroval. Strašně jsem se za něj styděla,“ řekne. „Tomu klukovi zkrátka nikdo nerozuměl.“

„Nikdo se o to ani nepokoušel,“ zamumlám.

„Co si vzpomínám, vždycky si hrál sám, pořád dokola jezdil s těmi svými autíčky v písku. Často jsem se sama sebe ptala, proč vkládali tolik snahy a úsilí do toho, aby napravili mě, když každý přece viděl, že pomoc potřebuje Danny.“

„Kdy ty sezení skončily?“ zeptám se jí. „Ty, jak tě na ně brala máma.“

„Pojď si s námi hrát?“ Bonnie pokrčí rameny a nabere si plnou lžíci polévky. „Když mi bylo asi sedm. Já nevím. Jednoho dne mě máma odtamtud najednou pěkně rychle odtáhla a prohlásila, že nic víc vědět nepotřebuje.“

„Nic víc o čem?“ zeptám se, ale vím, že Bonnie k tomu víc neřekne. Poví mi, že žádné další odpovědi nemá, ale já si nejsem jistá, jestli je to pravda, nebo jestli jim prostě nechce čelit.

„Čím byl starší, tím byl horší,“ prohlásí a obrátí pozornost zpátky k Dannymu. „To poslední léto byl jako noční můra. Přece si pamatuješ na noc, kdy se spalo na pláži, ne?“

„Jasně že jo.“ Byla jsem tam taky, když Dannyho obvinili, že chytil jednu dívku.

„A jak se choval, když byla Iona poblíž,“ zamumlá. „To kvůli němu jsem se pořád cítila divně. Překvapovalo mě, že se Iona s náma tolik baví, když kolem pořád šmejdil Danny.“

„Měl ji rád,“ namítnu, „protože na něj byla moc milá.“

Bonnie odvrátí pohled, ale ještě si stihnu všimnout, jak se nepatrně zachmuří. „Nedávno jsem zašla na mámin hrob,“ řekne. „Ty kytky jsi tam dala ty?“

Cuknu sebou. Neměla bych být překvapená, že Bonnie změnila téma, ale přesto mě zaskočila. S odpovědí se nenamáhám, protože dobře ví, že tam chodím každý týden a nechávám tam květiny.

„Vůbec by se jí nelíbilo, co se stalo, viď?“

Přisvědčím a svým způsobem jsem ráda, že tu není, aby to viděla.

– – –

„Chceš kafe?“ zeptá se Bonnie po obědě.

„Díky, ráda,“ kývnu a pomůžu jí sklidit nádobí.

„Víš, v takovýchhle chvílích mám hroznou chuť na skleničku vína,“ vzdychne a podívá se na mě, jako by čekala na mou reakci.

„Bonnie, nevím, co chceš, abych na to řekla.“

„Ale no tak, jsi poradkyně. Když nic nenapadne tebe, pak už nikoho.“

„Radím rodinám, které mají potíže ve vztazích. Ne léčícím se alkoholikům.“

„Copak to není všechno propojený?“ zeptá se a pozorně mě sleduje. Když na to nic nepovím, pokračuje: „Ne že bych se chtěla opít. Jen mě už nudí kafe a čaj.“ Otočí se a zírá na konvici. „Jak ti to vůbec jde v práci?“

„Dobře,“ ozvu se. „Moc mě to baví.“

„Máš nějaký zajímavý klienty?“

Zasměju se. „Víš, že ti to nemůžu říct.“

„Ale no tak. Copak nemám žádný výhody, když jsem tvoje sestra? Jen něco málo, nemusíš mi říkat jména.“

„Ne!“

„S tebou je hrozná nuda. To ti teda povím.“

„O tom vůbec nepochybuju,“ usměju se.

„Takže žádnej chlap, co by ti padl do oka?“

„Bonnie!“

„No vážně, jak jinak myslíš, že někoho potkáš? A někteří z nich jsou v tý nejpříhodnější situaci – nešťastný ve svým manželství. Ty je jen musíš popostrčit tím správným směrem.“

„No, stejně ke mně nechodí žádný, co by se mi líbil.“

„Možná ti je líp samotný.“ Nalije horkou kávu do hrnků a chvíli mlčíme, než znovu promluví: „Napadá tě někdy, že bys Dannyho našla?“

„Jasně že jo, jenže bych netušila, kde začít.“

„Myslíš, že máma věděla, kde je?“

„Neumím si představit, že by to nevěděla,“ prohlásím a vezmu si hrnek. Vždycky jsem mámě dávala za vinu, že ho nechala jít. Ani ve dvaadvaceti nebyl Danny dost starý, aby se o sebe uměl skutečně postarat, a já nechápala, jak to mohla dovolit.

To bylo před osmnácti lety a já chtěla propátrat celou zem, abych ho našla. Představovala jsem si, jak ho najdeme schouleného a třesoucího se v rohu temné uličky, jak ho naložíme do auta a vezmeme domů, kam patří. Ale máma řekla jen: „Ztratila jsem ho už dávno.“

To měla pravdu. Každý viděl, jak se Danny stáhl do sebe ještě víc, poté co jsme odjeli z ostrova, jen nikdo nekomentoval skutečnost, že si ani jednou nevzal své pastelky a blok. „Možná s ním udržovala kontakt, ale z nějakého důvodu nám to nikdy neřekla,“ pokračuju.

„Proč by to dělala?“

„Já nevím. Třeba ji o to požádal.“

„Proč by ji…“

„Já nevím,“ vyjedu. „V tom je ta potíž, ne? Nikdy se to nedozvíme.“

Bonnie kývne a já čekám, až o mámě řekne něco dalšího, ale místo toho se zeptá: „Myslíš, že je pořád naživu?“ Nabídne mi sušenku, sama si jednu vezme a strčí si ji do pusy, zatímco se na mě netrpělivě dívá.

„Bože, Bonnie. Na co se to ptáš?“

Pokrčí rameny, dál na mě zírá a soustředěně žvýká. „Podle mě máma fakt nejspíš věděla, kde je,“ řekne nakonec mnohem tišším hlasem. „Neumím si představit, že by ho nikdy nehledala.“

– – –

Ten večer, zatímco zprávy dál chrlí tytéž krátké titulky, konečně vezmu svůj iPad, pečlivě si v něm prohlédnu snímky na různých webových stránkách a pozorně pátrám po známých tvářích.

Vždycky jsem přemýšlela o tom, co se stalo s lidmi, vedle kterých jsem vyrůstala a kteří na ostrově stále možná jsou. S těmi, kteří kdysi bývali tak pevnou součástí mého bytí, že jsem si život bez nich nedokázala představit. Zvětším si snímek davu u policejního stanu a studuju jejich obličeje, jestli nezahlédnu nějaký náznak poznání, ale čím víc fotografii zvětšuju, tím je zrnitější. Přesto jedu prstem po lidech, až se najednou zastavím. Kousek vzadu, stranou hloučku stojí žena, kterou bez nejmenších pochyb poznávám.

Zavřu snímek, otevřu si jiný a teď jasně vidím, že to je Jillina matka Ruth Taylorová. Tuhle fotku nazvali v tisku „Místní vesnice“ a paní Taylorová na ní stojí samotná u kavárny. Prohlížím si její zakulacený obličej a zkřivená ústa, hledí na něco, co snímek nezachytil. Vypadá starší, jak jinak, vlasy má teď úplně šedivé.

Takže ostrov neopustili. Z mnoha důvodů jsem doufala, že Jill ano.

Povzdechnu si, vrátím se k první fotografii a pohodlně se opřu. Každý z těch lidí bude muset příštích pár dnů zodpovídat otázky a jsem si jistá, že jestli policie zatím neví, komu to tělo patří, brzy to vědět bude.

Na ostrov sotva dokáže někdo vkročit nebo z něj odjet, aby o tom nevěděli všichni ostatní. A nikoho tam nemohli zahrabat, aniž by aspoň jeden z ostrovanů věděl, o koho se jedná.

Kapitola čtvrtá

Pořád jsem prosila mámu, aby mě vzala zpátky na Evergreen. Dělala jsem to od noci, kdy jsme odjeli, až do chvíle, než si Danny sbalil věci a odešel rok po tom, co táta.

„Klidně se můžeme vrátit,“ navrhla jsem jednou u snídaně. „Táta nás donutil odjet, a ten už tu není.“ Ať byla ve zdůvodněních, která nám dali, jakákoli míra pravdy, bylo jasné, že to bylo jeho rozhodnutí, abychom nastoupili na ten přívoz.

„To asi nepůjde, Stello,“ prohlásila máma.

„Nechápu proč. Byli jsme tam šťastní, my…“

„Není na to ta pravá chvíle,“ přerušila mě a očima trhla k Dannymu, který si lžící nabíral do pusy cornflaky.

„Danny tam byl šťastnej,“ trvala jsem na svém, naštvaná, že o tom pořád nechce ani slyšet. „Viď, Dane?“

Můj bratr vzhlédl, ale neodpověděl, jen se na židli odstrčil od stolu, donesl misku do dřezu a rychle zmizel z kuchyně. Máma musela vidět, jak je ze života ve městě zoufalý.

„Víš, že by byl šťastnější,“ namítla jsem. „Aspoň slib, že o tom budeš přemýšlet.“

Zamumlala, že bude, jenže ani ne o dva týdny později Danny odešel. Jednoho dne si na záda nasadil těžký batoh a řekl mi, že odchází. Máma stála u branky s bledým a ztrápeným obličejem a obě jsme ho sledovaly. Tvářila se úplně stejně, jako když zvedla telefon z nemocnice, když tam poprvé přijali Bonnie: jako by se jí rozpadl celý svět.

Měla nataženou ruku, snad se na něj snažila dosáhnout, ale pokud vím, nikdy nevyvinula žádné úsilí, aby ho zastavila. Potom jsem si začala klást otázky, jak mohla máma nechat odejít i ostatní. Během mého dětství to byla ona, kdo nás držel pohromadě, ale pokaždé, když někdo z nich vyšel těmi dveřmi, cítila jsem prasknutí, jak se moje rodina rozpadla zase o kousek víc.

Po Dannym jsem se na Evergreen přestala ptát. Moje srdce už po něm neprahlo a po mámině smrti už jsem na ostrov bez ní nedokázala ani pomyslet. Jenže ta zpráva vydolovala mé vzpomínky a otřásla mými emocemi, které už dávno vybledly a zmizely, a pro jednou závidím Bonnie schopnost skrýt všechno díky její obvyklé odtažitosti.