Copyright © Lesley Kara 2018

All rights reserved

Translation © Naďa Špetláková, 2020

ISBN 978-80-249-4142-4

S láskou věnováno mým rodičům
Harrymu a Doreen

Ten, jenž bojuje s monstry, by si měl dát pozor, aby se sám nestal monstrem. A kdo dlouho hledí do propasti, toho propast pohltí.

Friedrich Nietzsche

Je to tady zas. Neptejte se mě, jak to vím. Prostě to poznám. Vidím to v mořských vlnách, v tom, jak se šikmo ženou vpřed. Rychle. Vytrvale. Cítím to v chladném vzduchu, který se mi opírá do kůže, v tlejícím listí a vlhké zemi, slyším to v tichu přihlížejících havranů. Jdete si pro mě a já vás nemůžu nijak zastavit. Pokaždé se to děje stejně. Jeden večer jdu do postele a všechno je, jak má být. Všechno je pod kontrolou. Ten příběh už přestal být příběhem. Je to skutečnost. Hmatatelná. Nezvratná. Potom se probudím a něco je jinak. Přes noc se objeví trhliny a já si uvědomím, že jsem celou tu dobu sama sebe obelhávala, že to, čím odjakživa jsem, je neskonale křehké. Jsem ta, po které jdou. Navždycky budu kořistí.

1

Všechno začne jedním drbem. Špitáním před školou.

Nejdřív poslouchám jen tak na půl ucha. Slíbila jsem Daveovi, že vyzvednu klíče od Maple Drive a setkám se tam s klientem. Nemám čas tu postávat v hloučku klepen.

Ale pak zahlédnu, jak se tváří Debbie Bartonová – jak jí překvapením spadne čelist –, a zvědavost mě přemůže.

„Jakžes to říkala?“ ptá se zrovna. „Nějak to nemůžu pobrat.“ Přitočím se blíž, stejně jako Fatima, maminka malé Ketify. Jakeova máma – jmenuje se Cathy? – se nejdřív rozhlédne ze strany na stranu a pak teprve spustí.

„Existuje velká pravděpodobnost, že slavná dětská vražedkyně žije tady ve Flinsteadu,“ řekne a odmlčí se, aby její slova správně vyzněla. „Pochopitelně má novou identitu. Když jí bylo deset, zabila malého kluka, někdy v šedesátých letech. Bodla ho kuchyňským nožem, přímo do srdce.“

Všichni hromadně zalapají po dechu a Fatima si položí ruku na prsa.

„Sally McGowanová,“ dodá Cathy. „Doma si to najděte na internetu.“

Sally McGowanová. To mi něco říká. Patrně to jméno znám z nějakého skandálního dokumentu na Channel 5, na které se dívám, když nemám nic lepšího na práci. Vraždící děti nebo něco takového.

„Od koho to víš?“ ptám se.

Cathy se zhluboka nadechne. „Řekněme, že od někoho, kdo zná někoho, jehož bývalý manžel dělával policajta. A ten policajt má kamaráda, který pracoval v programu na ochranu svědků. Mož ná to není pravda, ale víte, jak se říká, že není kouře bez ohně. A můj manžel mi potvrdil, že lidi s novou identitou vždycky skončí na takhle malém městě.“

Debbie natáhne vzduch přes zaťaté zuby. „Já nechápu, že se s takovýma zrůdama tak piplají. Přitom za to platíme my.“

„Byla bys radši, kdyby je lynčovali?“

Trojice žen se na mě zadívá. Kéž bych byla zticha, jenže někdy si prostě nemůžu pomoct. Vlastně ani nevím, proč tyhle pitomosti poslouchám. Měla jsem se na to vykašlat rovnou.

Cathy si odfrkne. „No, vlastně bych byla radši, Joanno. Není fér, že má někdo takový zvláštní výsady. A co rodiče toho zavražděného chlapečka? Jim tu velkorysou možnost začít nanovo nikdo nezajistí, že ne?“

„Stejně to asi ani není pravda,“ podotkne Fatima. „A jestli ano, tak s tím nic nenaděláme. Je to už tolik let. Pochybuju, že by byla pořád nebezpečná.“

Milá, rozumná Fatima. Někdy ji musím pozvat na kávu a kus řeči. Trochu víc ji poznat. Dneska ale ne. Budu mít zpoždění, jestli si nepospíším.

„Díky, Joanno. Vážně si cením, že ses toho ujala, i když máš volno.“

Dave mi podává klíče a čerstvě vytištěné informace o nemovitosti na Maple Drive 24 s novým logem Pegtonovy realitky v záhlaví.

„To je v pohodě,“ ujistím ho. A opravdu je. Většina zaměstnavatelů není tak flexibilní jako Dave Pegton. Práci u něj mi seslalo samo nebe, můžu se přizpůsobit Alfieho rozvrhu, navíc to nemám daleko z domova.

A pokud jde o domov, i za ten vděčím Daveovi. Domeček s terasou a dvěma ložnicemi, který jeho vlastními shovívavými slovy potřeboval „trochu vlídného zacházení“. Člověk se v té hantýrce musí umět zorientovat. Ve skutečnosti dům vyžaduje poměrně značnou péči, jenže nic lepšího jsem si nemohla dovolit, tak jsem ho nakonec koupila. Nový dům. Nová práce. A to jenom proto, že jsem ve správnou chvíli vkročila do správné realitky. A pak že štěstí nenajdeš na ulici.

Dave se vrací ke stolu. „Mimochodem, držím palce s paní Marchantovou,“ prohodí přes rameno.

„Jak to? Co je s ní?“

Dave se uculí. „Sama uvidíš, za malou chvilku,“ a než z něj stihnu vymámit něco dalšího, zazvoní telefon a on už mluví s klientem.

Maple Drive lemuje směs domů z dvacátých a třicátých let. Některé stojí samostatně, ale většinou jsou tu dvojdomy. Není to nejdražší ulice ve Flinsteadu – zdejší opravdu bohatí lidé bydlí v oblasti zvané Grove –, ale je oblíbená, hlavně ta část, která má blízko k moři, kde se nachází i číslo 24. Dave v letáku uvádí, že dům má „výhled na moře“, což zřejmě má, pokud člověk otevře okno v jedné z ložnic, vykloní se a natáhne krk doleva. Takže by bylo příhodnější uvést, že nabízí „možnost juknout na moře“, každopádně to je pěkný dům. Udržovaný. S pěstěnou předzahrádkou. A i takové juknutí na moře mu dodává hodnotu.

Susan Marchantová otevře dveře dřív, než vůbec zazvoním.

Na moje vřelé přání dobrého rána odpoví jen úsečným pokývnutím hlavy. Čekám, že ustoupí a zavede mě dál, ale stojí ve dveřích, jako bych byla nějaký podomní prodejce, o kterých se zmiňuje cedulka nad zvonkem. Ti tu totiž nejsou vítaní.

„Kdyby to nevadilo, ráda bych si dům v rychlosti nejdřív prošla sama,“ podotknu. „Jen abych se s ním trochu obeznámila.“

Zjistila jsem, že je lepší nabízenou nemovitost nejdřív obhlédnout, než ji někomu ukážu. Ne každý před prohlídkami uklízí. V minulosti jsem měla nejrůznější podivné a odpudivé zážitky. Špinavé kalhotky poházené po podlaze. Velké hnědé lejno stočené v záchodové míse jako spící had. Ačkoli z toho, co vidím za Susan Marchantovou, je znát, že ničeho podobného se tady obávat nemusím. Je tu až úzkostlivě čisto, pokoje jsou zpola prázdné. Vypadá to, že většinu věcí už nechala odvézt.

„Proč?“ zeptá se zamračeně. „Copak nemáte v materiálech k bytu půdorys?“ V očích i v hlase má chlad, který mě vyvádí z míry.

„To ano, ale…“

„Stejně už to nestihnete,“ řekne s pohledem upřeným na ulici.

„To je určitě Anne Wilsonová.“

Otočím se a vidím, že k domu zajíždí modrý Renault Clio. Z místa spolujezdce se vysouká žena v bledě zelené pláštěnce a s dvoubarevnými vlasy – tmavě blond s měděnými konci –, zvedne ruku a usměje se. Díkybohu za usměvavé lidi. Teď vystoupil i řidič. Je vysoký a působí distingovaně. Má stříbrošedé vlasy. Nemůžu se ubránit dojmu, že by ženě rád otevřel dveře od auta, kdyby tolik nespěchala. Jdou k nám a drží se při tom za ruce, takže jsou jedním z těch výjimečných párů, které jsou i po letech hodně zamilované, anebo jsou spolu krátce. Vsadila bych si na druhou možnost.

To se mi na téhle práci líbí – potkávat pořád nové lidi. Snažit se z kusých informací, které o sobě prozradí, odhadovat, jací doopravdy jsou. A přímo zbožňuju, když si můžu prohlížet domy klientů. Podle Tash, jedné z mých nejstarších kamarádek, je to tím, že jsem zvědavka zvědavá. Což je ale v pořádku, protože ona je zrovna taková.

Když byla jednou s přítelem na víkend v Brightonu, předstírali, že mají zájem o koupi drahého penthousu, jen aby se tam mohli podívat. Potlačím úsměv. Své staré polorozpadlé volvo tehdy museli zaparkovat o pár ulic dál, aby je z něj realitní agent neviděl vystupovat. Na tuhle historku si často vzpomínám, když se setkávám s potenciálními kupci. Člověk nikdy s jistotou neví, kdo si na něco hraje.

„Dobrý den, jsem Joanna Critchleyová od pana Pegtona. Těší mě.“ Potřeseme si rukama. Anne Wilsonová je atraktivní žena, ale obličej nese stoprocentně známky plastiky. Pleť má lesklou, napjatou a rty i její tváře jsou podezřele plné. Uhnu pohledem, aby moje zírání nepůsobilo nezdvořile. „A tohle je Susan Marchantová, majitelka domu.“

Ovšem Susan Marchantová už od nás odchází směrem ke schodům a na dřevěných parketách jí klapou podpatky. Nemá žádné vychování. Není divu, že mi Dave tuhle prohlídku rád přenechal. A kdo vůbec doma chodí na vysokých podpatcích?

Zhluboka se nadechnu. „Začneme v obývacím pokoji, ano?“

To nebyl nejlepší start. Koupě nového domu je sama o sobě dost stresující. A když je majitel nepříjemný, mnohdy to stačí k tomu, aby lidi odradil. I když možná právě o to Susan Marchantové jde. Třeba ji k prodeji domu nutí nevěrný manžel, který se nemůže dočkat svého podílu, a ona dělá všechno pro to, aby potenciální kupce přešla chuť. Popravdě nemůžu odpřisáhnout, že bych nedělala totéž. Když se ještě téhož dopoledne vrátím domů, neubráním se srovnání svého zastarale zařízeného titěrného dvojpodlažního domku s tím krásným prostorným domem, který jsem právě navštívila, a zanedlouho už na internetu projíždím barevná řešení interiérů.

Slíbila jsem si, že to tu začnu předělávat, až si Alfie trochu zvykne ve škole; teď je říjen, a zatím nemám hotovo nic.

Pak si vzpomenu, co říkala Cathy o Sally McGowanové. Jistě to je hloupost, jen si to vymyslela, aby rozčeřila vody, ale stejně to můžu v rychlosti zkouknout. Uvítám cokoli, co by rozptýlilo moje myšlenky na malování domu.

Zadám jméno do vyhledávače a vypadne mi 109 milionů výsledků a k tomu zrnitá černobílá fotografie dětské tváře. Bez úsměvu, vzdorovité, přesto nápadně krásné. Už jsem ji viděla. Ten policejní snímek je notoricky známý.

Podle Wikipedie se Sally McGowanová narodila v Broughtonu, který je součástí Salfordu. V roce 1969 jako desetiletá usmrtila bodnou ranou tehdy pětiletého Robbieho Harrise. Ten případ vyvolal senzaci a rozdělil národ. Byla to chladnokrevná vražedkyně, nebo oběť rodičů, kteří ji trýznili a dlouhodobě zanedbávali? Ona sama udávala, že chlapce zabila během hry, která se zvrtla, ale nikdo jí nevěřil. Respektive jí neuvěřila veřejnost. Lidé zuřili, když byla místo z vraždy obviněna jen ze zabití.

Prohlédnu si další stránky. Propustili ji v roce 1981 s novou identitou. O šest let později ji vystopovali novináři. Tou dobou pracovala jako krejčová v Coventry a už měla vlastní dítě. Projíždím obrázky. Sedmnáctiletá Sally hraje kulečník ve vazební věznici. V tom, jak se naklání nad stůl, je něco provokativního, i když možná to dělá úhel, ze kterého byla fotografie pořízena, kompozice záběru.

Pak najdu obrázek štíhlé ženy přes dvacet, která si zakrývá tvář před fotoaparáty. Projdu ještě pár stránek. Další změna jména. Další stěhování. Až na ojedinělé články v bulvárním tisku o tom, že byla údajně spatřena, a o nekončícím utrpení rodiny Robbieho Harrise se o ní nic nového nedá najít.

Usrknu kávu. Co když opravdu žije ve Flinsteadu? Někde přece být musí, tak proč ne tady? Najednou si vzpomenu na tu úděsnou klientku. Susan Marchantovou. Určitě je náhoda, že má shodné iniciály, přesto si nemůžu pomoct a zkouším si na její tvář přenést desetiletý obličej Sally McGowanové. Rysy se protnou.

Odhodím iPad na druhý konec gauče. To je absurdní. Poslouchat přiblblé drby na hřišti a pak se nechat unést fantazií. Kdyby Susan Marchantová byla Sally McGowanová, neměla by dům na prodej. Bydlela by někde pod vládní ochranou.

A to, že se chová jako kráva, z ní ještě nedělá vražedkyni.

2

„TU KREV MÁM POŘÁD PŘED OČIMA,“
ŘÍKÁ MARGARET COLEOVÁ, NĚKDEJŠÍ KAMARÁDKA A SOUSEDKA DĚTSKÉ VRAŽEDKYNĚ SALLY McGOWANOVÉ

Autor Geoff Binns

Úterý 3. srpna 1999

Daily Mail

Dnes je to třicet let, co se Sally McGowanová nechvalně proslavila tím, že v polorozpadlém domě v salfordském Broughtonu bodnou ranou usmrtila pětiletého Robbieho Harrise. Bylo jí tehdy deset.

Včera se s námi její bývalá spolužačka a sousedka Margaret Coleová podělila o své vzpomínky na tu dobu.

„Tenkrát bylo všechno úplně jinak,“ říká Coleová. „Byl to úplně jiný svět. Všichni jsme si hrávali venku. Naše mámy často ani nevěděly, kde jsme. Kolem strhávali jeden dům za druhým, celé ulice. Pro rodiče to muselo být hrozné, ale nám dětem to přišlo skvělé. Bylo to jedno velké hřiště, se spoustou dobrodružství.“

Mnohé řadové domy z viktoriánské éry byly v 60. letech určeny k demolici, aby na jejich místě mohly vzniknout betonové věžáky. Chronická chudoba, nouze a nezaměstnanost – takový byl svět, v němž vyrůstala Sally McGowanová.

„Jenže tak to prostě bylo,“ podotýká Margaret. „My jsme si neuvědomovali, že bychom mohli žít jinak. Byli jsme děti. A hráli jsme si venku. Pak se jednoho dne všechno změnilo. Tu krev mám pořád před očima. To, jak se z něj řinula a jak měl od ní červenou košili. To, jak kolem nože bublala ven. A jeho oči. Měl modré oči. Stačilo se do nich podívat a bylo jasné, že je mrtvý.“

Na otázku ohledně celoživotní anonymity, která byla McGowanové nedávno zaručena, Margaret odpovídá: „Podle mě to není správné, po tom, co udělala. Vím, že to doma neměla lehké, jenže spousta dětí trpěla stejně jako ona, a přesto nic podobného nespáchaly. Je mi líto Robbieho příbuzných. Určitě se jim zase všechno vrací, když je teď to výročí.“

Podívám se na hodiny. Do háje. Už je skoro čtvrt na čtyři. Musím pro Alfieho.

Popadnu kabelku, aniž bych rozvázala tkaničky, si nazuju tenisky a otevřu přední dveře. Nechce se mi věřit, že jsem proflákala tolik času na internetu a nepřipravila si poznámky na večerní schůzku našeho čtenářského klubu.

Alfie vyjde ze třídy jako první, kudrnaté vlasy má celé zpocené.

„Kde ses tak uřítil?“

„Měli jsme tělocvik,“ odpoví. „Vyšplhal jsem po prolézačce úplně nahoru.“

Nevím, co si o tom jeho výkonu mám myslet. Když jsem byla malá, přinutil mě jeden agilní učitel ze základky vyšplhat výš, než mi bylo příjemné, a nakonec jsem spadla po zádech na žíněnky a vyrazila si dech. Myslela jsem, že umřu. Ale nechci Alfieho odrazovat. Očividně není takové nemehlo, jako jsem byla já – a pořád jsem. Alfie má tělocvik dokonce rád.

„Páni,“ řeknu obdivně. „A to ses nebál?“

„Liam a Jake říkali, že se vytahuju, a Jake pak žaloval paní učitelce, že jsem ho strčil, ale nebyla to pravda.“

Ach jo. Tohle měl být nový začátek. Nová škola. Noví kamarádi. Nepřenesu přes srdce, jestli ho zase budou šikanovat. Vlastně je to jeden z důvodů, proč jsem se sem vůbec vracela. To a výčitky, že tolik pracuju a nechávám Alfieho s paní na hlídání.

Alfie kopne do kamínku. „Jake pořád říká něco ošklivýho.“

Jake Hunter, syn Cathy. To mě nepřekvapuje. Stisknu Alfieho horkou ručku. „Možná ti jenom závidí, že umíš šplhat líp než on.“

Alfie mě zatahá za ruku. „Přijde večer ta babička?“

„No jistě. A přinese dortíčky.“

Zazubí se a sevře pěst ve vítězném gestu. Uvolním se. Roztržka s Jakem Hunterem nemohla být tak vážná, když na ni rázem zapomněl. Mít mámu po ruce se samozřejmě hodí. A o pláži ani nemluvím. Rozhodně bylo správné rozhodnutí přestěhovat se z Londýna sem. Ačkoli jsem se musela rozloučit se svým milovaným bytečkem, dobře placenou prací, kamarády (díkybohu za Facebook) a… no, celým svým životem. Když má člověk dítě, všechno se změní. A když to dítě není spokojené, udělá cokoli pro to, aby se zase usmívalo.

Než se Alfie narodil, neměla jsem celé roky žádný trvalý vztah, a rodinu jsem ani v nejmenším neplánovala. Vypracovala jsem se na manažerku pronájmů ve velké realitce v jižním Londýně, dohlížela jsem na celé portfolio nemovitostí k pronájmu. Jezdila jsem ve stříbrném Audi A3, bydlela jsem v malém, ale pěkném bytě v prvním patře, minimalisticky a čistě pojatém, a moje kuchařské schopnosti se víceméně omezovaly na to, že jsem vybalila hotové jídlo a ohřála ho v mikrovlnce.

Pak jsem se dala dohromady s Michaelem Lewisem, starým kamarádem z univerzity. Měl to být jen nezávazný flirt. Michael je investigativní novinář, což není zrovna povolání, které by se dalo snadno skloubit se stabilním rodinným životem, a abych byla upřímná, i já jsem si na své nezávislosti zakládala. Stali se z nás – jak se to říká? – „kamarádi s výhodami“. Nenapadlo nás, že se jednou z těch „výhod“ stane Alfie.

Nikdy nezapomenu, jak se tvářila máma, když jsem jí o tom řekla. Nevím, co ji šokovalo víc; jestli to, že jsem těhotná, nebo že je Michael černoch.

Michael se zachoval skvěle. Jako vždycky. Nevyšiloval ani mi hned nenabízel peníze na interrupci. Promluvil se mnou a ujistil mě, že mě podpoří, ať už se rozhodnu jakkoli. A dodal, že jestli si to dítě nechám, bude v jeho životě hrát tak velkou nebo malou roli, jak budu chtít já. Dokonce mi nabídl, že si mě vezme.

Nemůžu zastírat, že mě to lákalo, ale věděla jsem, že mi to nabízí jen kvůli Alfiemu. Navíc kdybychom se vzali a nevyšlo nám to – a řekněme si upřímně, kolik vztahů dneska funguje –, nakonec bychom se mohli navzájem nenávidět stejně jako moji rodiče, a to by Alfiemu neprospělo.

Takhle můžeme být nadále přátelé a Alfie má s tátou opravdový vztah, což je víc, než kdy bylo dopřáno mně.

Alfie zamává na někoho přes ulici. Je to žena z bungalovu naproti škole, se zahradnickými nůžkami v ruce se sklání nad růžovými keři. Narovná se a taky mu zamává. Když před pár týdny začínalo vyučování, Alfie upadl a odřel si o chodník koleno. A ona byla tak milá, že mu přinesla z domu náplast. Dost s tím nadělala.

Do mysli se mi vkrade nevítaná myšlenka. Co když právě ona je Sally McGowanová a dopřává si ničím neomezený výhled na školní hřiště? Je to nesmysl, já vím. Může to být ona stejně dobře jako žena s taškou na kolečkách, která k nám zrovna kráčí.

Obyvatelstvo ve Flinsteadu je v průměru starší než v celé Británii. Lidé se sem stěhují na důchod. Většinou z Londýna, táhne je sem moře a pomalejší životní tempo. Kromě pláže a jediné ulice, kde jsou obchody, tu není zhola nic. Jestli toužíte po něčem záživnějším, musíte jet půl hodiny autem nebo skočit na autobus, pokud vám nevadí nekonečné čekání. Proto jsem odtud tak zoufale chtěla vypadnout a přesunout se do Londýna, jakmile mi bylo osmnáct, jenže teď je všechno jinak. Teď musím brát ohledy na Alfieho.

Doma, v úzké malé kuchyni, kterou hodlám úplně předělat, až se k tomu dostanu, připravím Alfiemu svačinu. Z obýváku mi k tomu burácí známé melodie soundtracku Hvězdných válek. Nedovedu si život bez Alfieho představit. Dřív jsem vůbec netušila, jakou radostí člověka naplní rodičovství. A jakým strachem. Nesu mu sendvič a snažím se nemyslet na hrůzu, jakou si před všemi těmi lety musela projít matka ubohého Robbieho Harrise. Ale ať se snažím sebevíc, nedokážu zarazit výjevy, které se mi derou do mysli, nedokážu si přestat představovat, že v náruči svírám Alfieho nehybné, zakrvácené tělo.

Tohle dělám vždycky. Vždycky mě napadne to úplně nejhorší, co by se mu mohlo přihodit. Možná to dělá každý rodič. Možná takovou morbidní představivost potřebujeme k tomu, abychom svým dětem zajistili bezpečí.

Přisednu si k němu na gauč a dám mu pusu na temeno. Co za dítě může bodnout do srdce pětiletého kluka?

3

„Do desíti jsem zpátky,“ loučím se s mámou. „A ať už nejí další dortíky.“

Máma Alfiemu načechrá čerstvě umyté vlasy a zasměje se. „Dobře že pořád někde pobíháš, mladíku, protože jinak bys vypadal, že bys mohl dělat sumo.“

Alfie zakloní hlavu a hurónsky se rozesměje.

Venku si navleču bundu a vyrazím k domu Liz Blackthorneové, kde se schází náš čtenářský klub. Skloním hlavu před náhlým poryvem větru. Noci jsou chladnější a stmívá se dřív. Ve vzduchu visí závan vlhké hlíny a mokrého listí. Schovám ruce do kapes a jdu dál. Liz bydlí přímo u moře. Tady fouká ještě víc, vítr se žene od Severního moře. Jako obvykle v duchu oceňuju každý dům, kolem kterého projdu. Michael často vtipkuje, že realitní agenti, stejně jako novináři, nikdy nemají volno. On je neustále ve střehu, aby nepropásl zajímavý námět na článek, kdežto já hodnotím nemovitosti. Sestavuju v duchu reklamní texty. Odhaduju tržní cenu. Když míjím prázdný dům se zatlučenými okny a zarostlou zahradou, nemůžu se ubránit úvahám, komu asi patří a proč s ním nic neprovede. Po renovaci by mohl být fantastický. Možná majitel zemřel a nezanechal poslední vůli, anebo neměl dědice. Anebo mu na tom domě prostě nezáleží. To nepochopím. Představte si, že byste nechali majetek takhle zchátrat. Ačkoli na to, aby dům vypadal k světu, by byl zapotřebí pěkný balík. Podobně je na tom spousta starých budov v okolí – zvenčí třeba vypadají vznešeně, ovšem uvnitř se rozpadají.

Liz má takový ten dům v holandském stylu s mansardovou střechou. Připomíná mi obličej – dvě strmé střešní plochy jako rovné vlasy a dvě půlkruhová okna v horním patře jako oči se spadlými víčky vykukující na moře. Je nádherný.

„Pojď dál,“ pozve mě Liz a jako obvykle se letmo políbíme na tváře.

V tříčtvrtečním kabátku s kosočtvercovým vzorem a s dlouhými bílými vlasy, které má dnes večer svázané do tlustého copu přehozeného dopředu přes rameno, působí ještě elegantněji než jindy. Jestli budu v jejím věku vypadat aspoň z poloviny tak dobře jako ona, budu nadšená.

Jdu za ní do jídelny, kde u naleštěného mahagonového stolu sedí ostatní čtyři členky klubu, cpou se olivami a čipsy a popíjejí víno. Přesně takový pokoj by se mi líbil. Po obou stranách krbu police na knihy od podlahy po strop, na stěnách originály obrazů – většinu z nich malovala sama Liz – a pod oknem turecký otoman se stylovým vintage přehozem a spoustou polštářů. Liz umí zařídit místnost tak, aby působila jako bohémský salon. Použít směsku vzorů a barev, které se jako zázrakem navzájem doplňují. To je bezesporu jejím uměleckým nadáním. Kdybych se o něco podobného pokusila já, dopadlo by to všelijak. Možná bych ji měla poprosit, ať mi poradí s renovací bytu.

„Přišla jsi o velice zajímavou debatu o exhibicionistech,“ poznamená Liz.

Významně se na mě podívá a já se usměju. Cítím s Liz určitou spřízněnost. Odjakživa jsem navazovala přátelství se staršími ženami. Se ženami, které si na nic nepotřebují hrát. Ženami, které se nebojí být samy sebou a nemíní se za nic omlouvat.

Jedno je jisté: máma měla se členstvím v klubu pravdu. Přesně to jsem potřebovala. Většina mých někdejších spolužaček se dávno odstěhovala, a i když občas narazím na nějakou známou tvář, nemáme toho moc společného. Pořád se vídám s Tash, samozřejmě, a s pár dalšími kamarádkami z Londýna, jenže ne tak často, jak by se mi líbilo. Sice jsou to teprve čtyři měsíce, co jsem se vrátila do téhle barvotiskové idyly, jak trochu opovržlivě říká Tash, ale v mnoha ohledech se to zdá jako věčnost.

Kolem stolu bublá smích a dolévá se víno. Liz přede mě přisune prázdnou skleničku a kývne směrem k řadě lahví na komodě.

„Mám obavu, že jsem ji spustila já,“ přizná zbytečně nahlas Barbara svým hlubokým hlasem s nóbl přízvukem. Ještě pár drinků, a začne sklouzávat do svého přirozeného birminghamského akcentu.

Barbara je místní radní. Je to mohutná žena s výraznou osobností a její šatník zřejmě sestává hlavně z elegantních černých kalhot a střízlivých blůz. Připomíná mi jednu z mých dřívějších kolegyň: je hlučná a na všechno má názor, ale zároveň je vtipná.

„Hm, to mě vůbec nepřekvapuje,“ prohodím. Další vlna chechotu. Je jasné, že pokud jde o pití, mám co dohánět. Dokonce ani Maddie, která si zpravidla vystačí s čajem, se dneska nedrží zkrátka.

„Tak fajn.“ Liz mluví jen nepatrně hlasitěji než ostatní, ale díky něčemu v jejím tónu všechny zpozorníme. „Asi bychom měly začít,“ poznamená.

Knihu na tenhle měsíc – Útěchu z filozofie Alaina de Bottona – vybrala pochopitelně Liz a dost vybočuje z naší obvyklé škály současné prózy a sem tam nějaké té klasiky. Příští měsíc je řada na Barbaře a podle toho, co jí vyčuhuje z kabelky, si vybrala Frankensteina od Mary Shelleyové. Abych byla upřímná, doufala jsem, že zvolí něco trochu odlehčenějšího. Něco, co člověku pro změnu zvedne náladu.

Barbara si jako obvykle nebere servítky. Jsem na setkání klubu počtvrté a mám pocit, že se jí zatím nelíbila ani jedna kniha, kterou jsme měly číst. Sdělí nám, že ona si na to, když velcí myslitelé píšou pro masy, nepotrpí, a že pro ni jako někoho, kdo se už prakticky rozloučil s vyhlídkou na nalezení vhodného partnera, Schopenhauerova představa lásky jako pouhého prostředku k předávání genů opravdu útěšná není.

„Jak si to mám asi tak vyložit? Že moje geny nestojí za to, abych je poslala dál? Teda ne že bych je ještě mohla předávat,“ zamumlá do sklenky s vínem. „Bez božího přičinění těžko.“

Všechny se zahihňáme.

„Dobře, jestli tě neutěší Schopenhauer, tak co třeba Nietzsche?“ upře Liz na Barbaru své velké, vážné oči. „Mně se líbí jeho myšlenka, že nás všechno zlé, co se nám v životě přihodí, posiluje, že to z nás dělá lepší lidi.“

Barbara si odfrkne. „Na mě se za život nahrnulo sraček víc než dost, takže nechápu, že ještě nejsem světice.“

Povím jim, jak se mi líbí, co píše de Botton ve své Škole života na Twitteru a Facebooku. Barbara se zatváří odmítavě. „Sociální sítě jdou díkybohu mimo mě,“ poznamená, jako bych se právě přiznala k zahanbující neřesti.

S postupujícím večerem se konverzace nevyhnutelně odpoutá od Sokrata, Seneky i těch ostatních a přesune se k nám a našim novinkám. Dnes večer se v centru pozornosti ocitá nebohá Jenny. Je z nás nejmladší. Nedávno získala kvalifikaci zdravotní sestry, je štíhlá, nesmělá a inteligentní, má tmavě blond vlasy svázané do ohonu, potrpí si na krátké šaty a co nejméně průsvitné černé punčocháče. Karen si ji proklepává ohledně milostného života a je znát, že to Jenny není vůbec příjemné.

Sama vím, jaké je ocitnout se pod palbou Kareniných otázek. Jednou se takhle zaměřila na mě a byla to hrůza. Nechtělo se mi objasňovat svůj neobvyklý vztah s Alfieho otcem. Nechápala jsem, co je komu do toho, a nelíbilo se mi, že si na mě takhle posvítila. A zdá se, že se to nelíbí ani Jenny.

Nejsem si jistá, jestli bych Karen snesla častěji než jednou za měsíc, což je škoda, protože podle všeho toho máme hodně společného. Oběma je nám přes třicet a obě máme dítě školního věku. Obě jsme náruživé čtenářky. A ona se sem, stejně jako já, přestěhovala z Londýna, i když už to je pár let. Má společně s manželem firmu, věnují se počítačové grafice, a Karen se hodně angažuje v rodičovské organizaci u Alfieho ve škole. Když jsem poprvé přišla na schůzku čtenářského klubu, začala mi zasvěceně vykládat, jak to ve Flinsteadu chodí, jako bych tu byla nová a ona tu žila odjakživa. Tudíž jsem jí řekla, že jsem tady chodila do školy, takže znám Flinstead jako své boty. Vypadala podrážděně, jako bych se chtěla vytahovat. Což jsem možná chtěla.

Přidám si víno. „Chcete někdo dolít?“ zeptám se v naději, že odvedu pozornost od Jenny. Ale moji nabídku využije jenom Barbara.

„A jak dlouho spolu chodíte?“ pokračuje Karen. S očima za brýlemi s masivními obroučkami doširoka otevřenýma se nakloní k Jenny, až se jí rovně zastřižené vlasy zhoupnou nad stolem.

„Vážná známost?“

Jenny se začervená. Ta ubohá holka je rudá až za ušima a já najednou cítím potřebu ochránit ji před Kareniným neodbytným vyptáváním. Copak někdo nemůže mít někoho rád, aniž by o tom muselo vědět celé město?

„Čistě ze zájmu,“ vložím se do toho, „slyšel někdo z vás o Sally McGowanové?“ Je to úplně to první, co mě napadne.

Karen se na mě v úžasu obrátí. Ach jo, proč jsem nebyla zticha? To jsem celá já, nejdřív mluvím a pak teprve myslím. Liz na mě vrhne udivený pohled. Aspoň myslím, že udivený. Mám pocit, že by ráda navedla konverzaci zpátky ke knihám. Což je přesně to, co jsem měla udělat.

Karen se na mě podívá zpoza brýlí a zamrká jako sova. „Jediná Sally McGowanová, kterou znám, byla holka, která někdy v šedesátých letech někoho zavraždila. Vzpomínám si, že mi o ní vyprávěla máma.“

„No jo,“ přitaká Maddie. „Doufám, že nás nechceš nutit přečíst si o ní knížku, Joanno. Protože číst o něčem takovém by se mi vážně nechtělo.“ Otřese se. „Naskakuje mi z toho husí kůže.“

Ještě nevím, co si mám o Maddie myslet. Připomíná mi ptáčka. Její bystré, pichlavé oči vždycky těkají z jednoho obličeje na druhý. Když se rozruší, vrzavý hlas se jí zajíká. Její dcera pracuje ve finančnictví. Na nějaké vysoké pozici v londýnské City. Nemůžu se zbavit dojmu, že Maddie využívá. Mně máma s Alfiem taky dost pomáhá, ale nikdy bych po ní nechtěla, aby hlídala den co den. Pro Maddiinu dceru to je určitě mnohem levnější a pohodlnější, než kdyby si platila paní na hlídání.

„Ne, to ne. Jenom jsem o ní dneska slyšela, nic víc.“

„A kde?“ prohodí Liz a natáhne se pro olivu. „Říkali něco ve zprávách?“

„Ne. Jen jsem něco zaslechla, když jsem Alfieho vedla do školy. Asi je to jenom fáma. Znáte Perrydaleskou základku. Je to hotová líheň výživných historek.“

Maddie se zasměje. „Tak to máš pravdu. Pokaždé když vyzvedávám vnučku, dostane se ke mně něco, co je lepší nevědět.“

„No tak, Joanno,“ vyzve mě Liz s upřeným pohledem. Pátravým.

„Už nás nenapínej.“

Odkašlu si. Teď už je pozdě se z toho vykroutit. Všichni čekají, s čím přijdu.

„Určitě je to nějaká pitomost, ale někdo vyprávěl, že prý by měla žít tady ve Flinsteadu, pod novou identitou.“

„To mě poser,“ řekne Jenny.

Barbara odloží brýle na stůl a zadívá se na mě s otevřenou pusou. Tváře má zčervenalé vínem. „Mí rodiče vždycky tvrdili, že byla špatnost sama, prý jí to koukalo z očí.“

Liz si posměšně odfrkne.

„No, mě by to vlastně vůbec nepřekvapilo,“ poznamená Karen.

„Flinstead je na ukrytí někoho takového ideální místo. Vždyť koho by vůbec napadlo pátrat po ní zrovna tady?“

Otázka zůstane viset ve vzduchu nezodpovězená. Zdá se mi to jenom, nebo ten drb pošramotil atmosféru našeho kultivovaného setkání nad knihami?

4

Michael přijede v neděli v osm deset ráno, přímo z letiště. Otevřu dveře a několik vteřin nejsem schopná slova. Kdykoli ho vidím po delší době, dolehne na mě jeho fyzická přítomnost. Způsob, jakým zabírá prostor. Jak si ho podmaňuje. Není mohutný jako svalovec z posilovny, ale vyzařuje z něj aura síly. Síly a jemnosti – velmi přitažlivá kombinace –, a dneska ráno, s několikadenním strništěm a v pomačkané bílé košili, která vypadá s černými kalhotami a svou tmavou pletí opravdu dobře, je dokonce ještě víc sexy než obvykle, což je až neuvěřitelné, když vezmu v potaz, jak musí být po cestě letadlem zmlácený a unavený.

Vyrazil za bratrancem do Las Vegas, ale nakonec se tam zdržel, pracoval na reportáži o té střelbě na koncertu a tom, co následovalo. Muselo to být příšerné, ačkoli vím, že je do jisté míry rád, že tam byl, když k tomu došlo.

Hned ve dveřích se skrčí a rozpřáhne paže. Alfie se k němu vrhne a zprudka tátu obejme kolem krku.

„Stýskalo se mi po tobě, chlapíku,“ řekne Michael a otře se zarostlou tváří o Alfieho obličej.

Alfie nadšeně zapiští.

„Díky, synku, hned mě ta hlava bolí o hodně míň.“ Podívá se na mě a zazubí se. „Neměla bys kafe? Jsem v prdeli.“

Alfie se zajíkne. „Tati, ty jsi řekl sprostý slovo.“

„Ano, řekl. A nechci, abys takhle mluvil ty, Alfie.“

Michael na mě zpod obočí upře kajícný pohled a sám sebe pleskne přes ruku. Teď je řada s objetím na mně. „Promiň, maminko,“ zašeptá mi do ucha. Podívá se dolů na Alfieho. „Ale když ho vidím, je mi jasné, že to stálo za to. Nechtěl jsem ho zklamat.“

Vděčně přikývnu. Zpravidla Alfieho bere ke své sestře do Woodbridge nebo k sobě do bytu v Camberwellu. Nevím, jestli je to tím, že je mi ho líto a nechci, aby hned zase někam jezdil, když vypadá tak zbídačeně, anebo jestli mám strach, že s Alfiem v autě usne za volantem – popravdě je to spíš to druhé –, každopádně zničehonic navrhnu, aby šel dál a odpočinul si, anebo zůstal klidně i přes noc. Já musím dneska do práce, ale ve dvě budu zpátky.

Je znát, že se mu okamžitě ulevilo. Jako bych mávla kouzelným proutkem a únava se vytratila. Vezme můj obličej do dlaní a přitiskne mi čelo na čelo. Zavřu oči. Co si to nalhávám? Vím přesně, proč jsem mu to nabídla.

Michael popíjí kávu a snaží se znovu sestavit z lega vznášedlo Lukea Skywalkera. Dívám se na ně, na otce a syna, zabrané do vlastní činnosti, a přepadnou mě výčitky. Michael nechtěl, abych se z Londýna stěhovala. Bylo pro něj mnohem jednodušší navštěvovat Alfieho, když jsme bydleli blízko u sebe.

Jenže neměl volno pokaždé, když jsem ho potřebovala – vždycky někam spěchal nebo celou noc psal, honil termíny – a nebyl u toho, jak Alfie ráno dělal scény, kdykoli jsem ho budila do školy. To, že máma bydlí jen pár ulic od nás, je skvělé. Nikdy jsem si nemusela dělat starosti s chůvami, a ona má taky radost, když jsme tak blízko. Ale musím si dávat pozor, abych se na ni nespoléhala až moc. Nechci dopadnout jako Maddiina dcera a brát ji jako samozřejmost. Lukeovo vznášedlo mi před očima nabírá tvar. Včera jsem se ho taky pokoušela sestavit, jenže na manuální činnosti jsem nikdy nebyla dobrá. Táta byl tesař a pořád něco vyráběl, ale já jsem se od něj nic nestihla naučit, protože utekl s jinou ženou, když mi byly pouhé čtyři, a založil si novou rodinu.

„Nedokázal ho udržet v kalhotách,“ jak s oblibou konstatuje moje matka. Poměrně jadrně. Na mě mámě nikdy nedal ani penny. Nějaký čas nám psal a sliboval, že přijede na návštěvu, že mě vezme na výlet, ale na nic z toho nedošlo.

„Tobě se to povedlo!“ vykřikne Alfie a spráskne ruce. Oči mu nadšeně svítí.

Usměju se. Možná tátu nevidí tak často, jak by si oba přáli, ale aspoň nějakého tátu má. Dokonce i když se Michael bůhvíkde honí za další velkou story, vždycky Alfiemu aspoň volá, kdykoli mu to vyjde, posílá mu legrační pohledy a dárky. To, jak to máme zařízeno, sice není dokonalé, ale zatím to funguje. Přinejmenším pokud jde o Alfieho.

Když se vrátím z práce, Alfie spí. Michael ho unavil schválně. Než se dostaneme do ložnice, jsme oba ve spodním prádle. A pak už přistane na podlaze i to. Máme tu šestiletého kluka, který se může každou chvíli probudit, takže na předehru není čas.

Teprve když nohama obemykám Michaelova štíhlá, svalnatá záda, bořím do něj kotníky a pobízím ho k větší rychlosti a intenzitě, si vzpomenu na předsevzetí, které jsem si dala, když k tomu došlo naposledy. Že už se to víckrát nebude opakovat, i kdyby po tom moje tělo toužilo sebevíc. Alfie rychle roste. Všímá si věcí, kterých si dřív nevšímal.

Někdy uvažuju, jestli jsem si Michaela neměla vzít, když mě o to požádal. Možná jsem se nechala příliš ovlivnit tím, co se stalo mámě a tátovi. Kdo ví, třeba jsme mohli být jedním z těch párů, kterým se podaří žít šťastně až do smrti. Tedy ne že bychom teď nebyli šťastní. To vůbec. Jakže to říká Tash? Veškeré výhody milostného románku bez plných prádelních šňůr. Navíc bez obav z toho, že mě navždy opustí. Přesto se nemůžu ubránit představám, jaké to mohlo být, kdybychom byli celou tu dobu spolu.

Když je po všem, Michael se natáhne na záda a ruce si dá pod hlavu. Já se položím na bok a ovinu mu nohu kolem stehna. Moje kůže vypadá proti té jeho mléčně bílá. Povídáme si. O Alfiem a jeho nové škole. O Michaelově poslední reportáži. Jediné, o čem nemluvíme, je náš vztah. Jako by si ani jeden z nás netroufal to téma nadnést. Přesto mám v poslední době, od našeho přestěhování z Londýna, pocit, jako by za řečmi, které vedeme, pokaždé číhalo a dralo se na povrch ještě něco jiného.

Michael se významně podívá na stěnu v rohu, kde jsem odloupla malý kus ohavné staré tapety.

„Tos moc nepokročila.“

Povzdechnu si. „Snažím se skloubit práci v realitce s péčí o Alfieho.“

Než jsem se nastěhovala, měla jsem spoustu plánů, chtěla jsem strhnout staré tapety a vymalovat celý dům nabílo, než se rozhodnu, jaké barvy by kde měly být. Jenže když tu teď skutečně bydlím, připadá mi malování bez cizí pomoci jako nadlidský úkol. Michael by mi zřejmě pomohl – možná čeká, až ho o to požádám –, jenže já bych to vlastně chtěla udělat sama, chtěla bych si dokázat, že to zvládnu. Jak říká Tash, jsem tvrdá palice.

Michael se zasměje. „Možná ti tvoje podvědomí radí, abys tu nezapouštěla kořeny moc hluboko. Ve Flinsteadu to dvakrát nežije.“

„Jak to ty můžeš vědět?“ ohradím se. „Tohle městečko má tajemství, jaká si vůbec nedovedeš představit.“

Michael se uchechtne. „Budu hádat. Jedna paní povídala, že se v roce 1973 zapletla s funebrákem a porodila mu nemanželské dítě?“

Plácnu ho do stehna. „Blbečku!“ Vždycky si dělá legraci z maloměstského života.

„Anebo se Flinsteadské floristky konečně přiznaly, že svým nejbližším konkurentům tajně stříhají růžové keře?“

„Dobře, tak schválně co řekneš tomuhle.“ Teď mu to natřu.

„Ve Flinsteadu bydlí Sally McGowanová, proslulá dětská vražedkyně.“

Michael se prudce otočí a zadívá se na mě. „Kdes to slyšela?“

„Od matek ve škole. Proč? Snad tomu vážně nevěříš?“

„Jasně že ne. Ale námět je to dobrý, ne?“

Sáhne po telefonu a já ho zatahám za jeden z černých zakroucených chlupů na prsou. Když přijde na podobné věci, je jako teriér, co jde po kryse. To má z toho, že celé roky píše pro bulvár.

„Nemá cenu po tom pátrat,“ řeknu mu. „Soud médiím zakázal o ní cokoli zveřejňovat.“

„To vím,“ ujistí mě a už ťuká do displeje. „Jen mě to zajímá, nic víc.“

5

Pondělní rána bývají vždycky náročná. Alfie se dodnes nevypořádal s faktem, že dlouhé letní prázdniny a všechny ty dny na pláži už skončily a že do školy musí, opravdu ano, třebaže to je jiná škola než dřív. Bez šikany a tyranů. Pondělní rána po víkendu s tátou jsou nicméně těžká dvojnásobně.

„Hrozně mě bolí bříško,“ tvrdí mi, drží se za něj a v obličeji má tak trpitelský výraz, že se musím kousnout do tváří, abych se nerozesmála.

„Hmm. Tak to abych zavolala babičce a řekla jí, že na tu návštěvu dneska nepřijdeme. Škoda. Myslím, že něco upekla.“

Alfie svraští čelo. Mám dojem, že přesně poznám tu chvíli, kdy se mu začne ulevovat.

Spěcháme přes školní hřiště a při tom se prodíráme davem rodičů. Zamává na nás Maddie. Má na sobě bundu s kožešinovým límcem a přiléhavý klobouček stažený do čela jako postava z románu Agathy Christie, v ruce na prsou tiskne štůsek fotografií. Skrz celofánový obal se na mě zubí její vnučka. Sakra. Už zase jsem doma zapomněla objednací formulář. Doufám, že ještě není pozdě. Ty fotografie jsou nesmyslně drahé, ale nemůžu je nekoupit. Musím říct, že mě pořád udivuje, jak málo vydělávám, když teď nepracuju v Londýně.