Věnuji mé milované Šárce Urbanové

Copyright © Natálie Kocábová, 2019

All rights reserved

Illustration © Myokard, 2019

ISBN 978-80-242-6583-4

Single

Nedávno mi přinesl syn vypracovanou esej v angličtině. Začínala takto: „Jmenuji se Vincent Vrána, je mi dvanáct let a jsem single.“ Úplně mě to zarazilo. Kdy začal být můj syn single? Jak se stane, že se někdo narodí a najednou je single? Po chvíli smíchu a veselí mě napadlo, že k této transformaci došlo zřejmě proto, že single jsem se tento rok stala já. Poprvé v životě. A syn, podvědomě se mnou držící basu, to vzal za své a nyní je také single. Z čehož vyplývá, že single je i má tříletá dcera a že v naší domácnosti tedy žijí pouze single lidé – tři.

Je to pro nás nový svět, nová realita. Hořkosladká. Máme nová pravidla, respektive si je nyní vytváříme… změnila se celá časoprostorová koncepce našich životů. Mění se nám role. Ze syna se stal pán domu a veškeré úpravy, jako třeba výběr nových záclon, musí schválit on. Radíme se spolu, když nefunguje ovladač na televizi. Pokoušíme se zašroubovat takovou divnou žárovku do ještě divnější lampy. Po předchozí domluvě vrtáme vrtačkou a věšíme zpátky obrazy, které se bývalému manželovi kdysi znelíbily, a sundal je. Syn zdědil pracovní stůl po svém otci a nyní máme i společnou pracovnu, kde se ovšem moc nezdržujeme, jelikož jsme si ještě nezvykli na nové rozdělení bytu. Společně vychováváme moji dceru – jeho sestru, která má také nové role. Ta nejnovější se jmenuje „jsem z nějakého důvodu strašně zlobivá“. Dcera si zvykla, že se mnou může spát v posteli a že má mou větší pozornost, jelikož se o ni nemusí dělit se svým tátou, a tak si nárokuje daleko víc práv než doposud. K tomu pochopila, že nějaký čas nebude trávit se mnou, ale se svým otcem, a že to tak asi bude i nadále, a přilnula o to více ke svému bratrovi, který s ní sdílí stejný osud. Tudíž většinou spíme v jedné posteli všichni tři, protože jsme single. A trochu smutní.

Nejvíc se ovšem změnila role moje – stal se ze mě napůl chlap, otec, sekuriťák, řidič a truhlář. Jsem nositelem práva, že cokoliv se stane, stane se to na můj popud – anebo mně natruc. Všechno musím zařídit, opravit, naplánovat, uskutečnit, a jestliže něco není, tak se to samo nedonese, nestane, nezprovozní, nepopožene a prostě to nebude a tečka. Když něco zapomenu, zůstane to zapomenutý a nikdo to cestou z práce nekoupí. Když se něco povede, jedinej, kdo mě pochválí, jsem já sama nebo jedno z mých single dětí. Když se něco nepovede, jedinej, na koho to můžu svést, jsem já sama nebo jedno z mých single dětí. A když je třeba něco rozhodnout, jedinej, kdo ponese odpovědnost za případné následky, jsem já sama. Single matka.

Ale já se nehroutím. Já se nedám. Očekávám ve velkém rok 2016 a pro jeho hladký průběh jsem si stanovila pár pravidel.

1) Musím přestat diskriminovat páry. Posmívat se jim, že musí brzo domů a tak. Oni nemůžou za to, že se mají ke komu se vrátit. A není pravda, že partnerství nebo manželství snižuje IQ, to jsem si úplně vymyslela a nesmím to už říkat.

2) Nesmím se pořád vychloubat, kolik práce stíhám, protože to říkám jen proto, abych zdeptala někoho, kdo je v páru.

3) Nebudu si na práci najímat lidi jenom podle toho, že s nima chci chodit nebo tak podobně. Budu se řídit striktně jejich schopnostmi. Vlastně stačí, když zavedu pozitivní diskriminaci žen.

4) Budu se víc věnovat charitě. Nejdřív bude stačit, když si ujasním, co přesně tím myslím, a pak – výhledově – v klidu začnu.

5) Nesmím chodit tolik do společnosti. Čím míň budu chodit ven, tím míň úplně dementních věcí budu o sobě říkat. A možná si pak i najdu přítele.

6) Musím přečíst aspoň dvě knihy měsíčně. Jsem přece spisovatel. Musím cvičit mozek.

7) Umejt okna, pověsit nový záclony, opravit světlo v koupelně, natřít kuchyň na fialovo, zarámovat fotky, vyhodit akvárium, uklidit studio, zhubnout sedm kilo.

8) Ale hlavně. V roce 2016 budu ta nejlepší máma.

Single matka roku.

Jak se zbavit cukru (a jiných věcí)

Žít bez cukru chce odhodlání a většinou s tou myšlenkou koketujete pár týdnů. Po rozchodu s manželem jsem žila velmi…řekněme bohémsky. Byla jsem ve vrcholné sociabilní kondici. Nicméně tato aktivita po půl roce začala prudce klesat a s ní stoupat moje nespokojenost.

Došlo mi, že žádnýho partnera neuženu, a vlastně ani nenajdu, a že se musí jaksi „přihodit“ a vlastně bůhví, jestli nějakého vůbec hledám. Protože když se na to podívám opravdu zblízka, mění se mi vysněná představa nového partnera v jakýsi verbální materiál, z něhož se zoufale snažím stavět sochu svého bývalého manžela. Tahle velká myšlenka nicméně mou depresi spíše prohloubila. A to celkem zásadně. Když už mě blízcí začali – opět – prosit, abych – opět – začala brát antidepresiva, zavelela jsem: „Dost! Něco se musí stát!“

A místo abych zvýšila frekvenci návštěv psychoterapie a vrátila se na psychiatrii, místo abych začala excesivně běhat a stala se veganem, namísto abych odjela do zahraničí a prožila příběh, který bych mohla rychle sepsat a vydat jako lifechanging story podle pravdivých událostí… tak jsem se rozhodla, že přestanu kouřit, pít, chodit ven a jíst cukr. A vzhledem k tomu, že jsem jídlo nahradila proteinovými pytlíčky – tak i jíst. A vůbec nejlépe od půlky listopadu přes celé svátky až do konce ledna. To byl můj rekonvalescentní plán, jak se dostat z depresí. Nikdo s ním nesouhlasil.

V první fázi jsem dostala šok. Proteinové pytlíčky mi nedělaly problém, odjakživa tak hubnu, ale dostala jsem šok z faktu, že existuje život za hranicemi vína. Je to celá nová realita, která začíná s poslední skleničkou. Měla jsem pocit, jako bych doletěla na Mars a poznávala nový život. A teď nemluvím vysloveně jako alkoholik, ale jako někdo, kdo rád pije víno a žije ve společnosti, jež se ráda schází v kavárnách a pije víno.

Totiž, stane se vám jedna věc – probudíte se v hlavě, a to ve své, ze které už ovšem není úniku, a všude, kam jdete, ji taháte s sebou. Například se najdete v kavárně nad sedmdesátou pátou skleničkou coly a nevěříte svým uším, kolik blábolů jste si za život museli vyposlechnout a s kolika lidmi, produkujícími tyto bláboly, udržujete častý kontakt. A kolik práce vám denně utíká. A dál – změní se vám spánek, najednou potřebujete spát míň. Sice nemáte tolik energie, ale dokážete ji líp využít. Jste sám sobě dealerem času. Věci se začínají dít a vy začínáte s věcmi finišovat. Konec se smalltalkem, říkáte jen to, co potřebujete a komu potřebujete. Den nabyde lineárnější struktury.

Načež se situace začne přiostřovat. Odejdou vám chutě, zmizí hlad. Pochodujete si po Praze jako buddha a pohled na větrník či skleničku červeného s vámi neudělá absolutně nic. Nezbyla žádná závislost – na drogách, cigaretách, alkoholu, jídle, chuti, sexu a společnosti. Upozadíte se. Jste jako divák filmu, ve kterém zároveň hrajete hlavní roli. Tiše sedíte v kině se založenýma rukama a občas jen kroutíte hlavou. Nad kolegou, který září spokojeností nad dobrým sýrem. Či cizím párem v ulici, plně zabraným do mlaskavé lásky. Nad pivně tlachajícím párem v hospodě. Nad životem, jak jste ho doteď žili. A poprvé za ten rok, možná i život cítíte, že vás navštívil klid. Takový přízemní, bytelný klid. A ticho.

A v tom tichu uvidíte hodně pravd. Jako tu, kterou vaše skladatelka Michaela Poláková rozhodně nemá. Nebo váš manažer David Rubek, který ji nikdy mít nebude. Pochopíte, že pravdu nemá ani vaše rodina, a po štědrovečerní večeři jim to pěkně osvětlíte. Pošlete je všechny do prdelního háje, nejdřív skupinově, pak individuálně, a potom s nimi – vlastně doteď – nemluvíte a týden sedíte sami, bez dětí, rodiny, telefonátů, internetu (máte oba konce kabelu zapojené do modemu) střízliví v bytě a koukáte na TV Paprika. A hubnete. To je všechno, co děláte. To je všechno, co děláte, když nemáte cukr. Ale jste nadále klidní. Protože víte, že jste tu pravdu našli. A možná, že když nebudete dýchat tak nahlas, tak už se rok 2015 o moc víc nepokazí.

Zhubla jsem deset kilo. A nemám depresi. Předala jsem ji rodině a už ji nemám. Žít bez cukru je jedna z nejtěžších a nejvíc challenging věcí, co jsem kdy podnikla. A jeden fejeton na to popsat, co se vám stane s mozkem, je prostě málo. Jak říkám, uklidnilo mě to. Už si jen odškrtávám dny, kdy zase budu moct zavolat mámě a vrátit se domů.

Jsem skvělá

Nedávno jsem byla na rande, na němž mi opravdu záleželo. Jelikož mi na něm záleželo asi trochu moc, hodila jsem se do módu „distingovaná“. To znamená, že si v hlavě nastavím, že je to na prd, že to nevyjde, a když to nakonec fakt nevyjde, že je to ok. Koneckonců zhubla jsem, mám desku na cestě… se z toho nezhroutím, ne? Z jednoho chlapa…

Co čert nechtěl – šlo to dobře! Líp, než jsem si myslela. Říkám si, že jsem si jeho rezervovanost (rozuměj „absolutní několikaměsíční ignoraci“) možná vysvětlovala jinak. A pak to přišlo. Zrovna když jsem si u pátýho piva daydreamila prvních pět let po naší svatbě a byla jsem někde u třetího dítěte, zazněla ona hrůzostrašná věta:

„Dyť já tě mám rád. Seš skvělá holka.“

Přátelé, ozve-li se tato věta, je konec. Finito. Vystoupili jste z šedý zóny datingu a vaše příští zastávka je: nikdy. Já osobně bych tuto větu chtěla zažalovat u mezinárodního tribunálu v Haagu za masivní tisíciletou genocidu.

Já vím, že jsem skvělá. I moje máma to ví. Říká mi to. A ví to taky táta, vím, že to ví. Taky moje učitelka zpěvu Ludmila Vavrečková ví, že jsem skvělá. Občas zazpívám fakt skvělej tón. Dokonce mi to říká i náš pekař ve Valentýnské, většinou ho skvěle pozdravím a koupím si skvělé housky. Skvěle zaplatím, samozřejmě – jsme na Praze 1. Že jsem skvělá, si myslí spousta taxikářů, vždy se s nimi ráda bavím a určitě mám mnoho fanoušků, kteří si myslí, že jsem skvělá.

Já sama to vím už nějakou dobu. Se svou skvělostí jsem se poprvé potkala poměrně pozdě, dělalo mi problém si ji připustit. Žádný skvělý dítě jsem nebyla. Ale někdy u první desky jsme se konečně seznámily a čekala nás celkem trnitá cesta dospíváním a mateřstvím. Nejvíc jsme se asi sblížily na FAMU, kdy jsem po několika manželských hádkách se svou skvělostí zjistila, že když se obě uklidníme, zchladíme hlavy a budeme jednat konstruktivně… že si jsme schopny vyjít vstříc. Dneska mohu říct, že máme konečně vyspělý a popravdě skvělý vztah.

Nicméně, některý věci mi na ní vadí. V noci, když s ní spím v posteli, mě nijak nehřeje a mně je zima. Snídaně mi nedělá, a když brečím, ona na mě docela kašle a většinou se ani neukáže. Blbě se s ní chodí do kina a už vůbec za mě neplatí v restauraci. Když zapomenu koupit toaletní papír, nikdy pro něj neskočí. NIKDY! A o sexu se dá říct cokoliv, jen ne to, že je skvělej. A skoro vždycky mě nechá ve štychu, když se mi někdo líbí. Viz tento případ.

Takže za tu větu moc děkuju. Žádný další rande nebylo, na dvě moje esemesky ten geniální trouba ani neodepsal. Ale pro jednou opět vím, jaká jsem.

Tedy… odcházím s prázdnou domů…

a budu tam zase celá taková…

prostě celá skvělá.

Richard s Aničkou

Když jsem před rokem odešla od manžela, přesně 18. března v devět ráno poté, co se na mě podíval tak, abych pochopila, že ten pohled nechci už nikdy vidět a ani neuvidím, tak v tu chvíli zároveň započal můj rozsáhlý sociologický výzkum partnerských vztahů.

Kdybych to měla říct jednoduše, tak jsem začala hledat chlapa. Okamžitě, teď hned tu musel být. Má představa byla jasná – umělec vynikající v jiném oboru. Umělec, protože jsem měla za to, že ten jedinej mi porozumí, a v jiném oboru proto, abychom eliminovali soutěživost a případnou spolupráci (na své spolupracovníky jsem pes a navíc mám vysoké nároky). Pochopitelně jsem pak potkávala jen samé muzikanty a vyplnily se všechny body, kvůli nimž jsem se s nimi setkat nechtěla. Hned že se mnou budou hrát nebo že budeme zpívat duety… a to byla vražda jakéhokoliv vztahového potenciálu.