Překlad Jakub Marek

STAR TREK

PICARD: THE DARK VEIL

TM & © 2021 CBS Studios Inc.

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

All Rights Reserved.

This book was originally published by Gallery Books,

an imprint of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2021 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright © 2021 for Cover by XXX

Copyright © 2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7899-5

Pro Kirsten, protože je setsakramentsky úžasná

HISTORIKOVA POZNÁMKA

Tento příběh se odehrává roku 2386, sedm let po událostech filmu Star Trek: Nemesis a rok po „marťanském incidentu“ a odchodu Jeana-Luca Picarda z Hvězdné flotily.

1

Romulané drželi Williama Rikera v cele několik hodin a veškeré jeho pokusy komunikovat s nimi ignorovali.

Věděl, že ho neustále pozorují a skenují senzory skrytými ve stěnách nebo jiným mechanismem maskovaným jediným zdrojem světla v místnosti.

Zářící koule, ne větší než jablko, se vznášela záměrně těsně mimo jeho dosah na tichém vzduchovém polštáři. Vydávala slabé, žlučovitě žluté světlo, a kdykoli Riker malou úzkou celu obcházel, následovala ho.

Když promluvil, hlas se mu odrážel od šedých kovových stěn v nezvyklých, tichých tónech, skoro jako by zde zvuk někdo tlumil. Několikrát luskl prsty a zazpíval prvních pár veršů z „Fever“, aby akustiku vyzkoušel.

Nechal zvuk se odrazit a naslouchal jeho proměnám. Tlumicí účinek byl stále stejný. Jeho věznitelé ho drželi v senzorické izolaci a nic – dokonce ani jeho hlas – nemohlo uniknout.

Komunikátor mu nesebrali, protože to nebylo třeba. Kdykoli na něj poklepal, vydal deprimující tón přerušeného spojení. Vnitřní chronometr přístroje však stále měřil čas, a tak ho Riker nastavil, aby oznámil každou uběhlou standardní hodinu.

Jakmile pochopil, že se jeho věznitelé v brzké době vracet nehodlají, rozhodl se chvíli prostory cely zkoumat. Jako u všeho romulanského šlo o jednu velkou hádanku.

Žádné srozumitelně označené ovládací prvky, které by vysunuly palandu nebo otevřely toaletu, nic, co by ztlumilo či rozjasnilo svítící kouli. Nakonec však metodou pokusu a omylu zjistil, že když zatlačí do určitých spár mezi deskami tvořícími stěny, vynoří se z podlahy jakési sedadlo, které se opět zatáhne, pokud proces provede obráceně.

Sedl si a nepřítomně bubnoval prsty. Riker romulanskou potřebu zbytečného mlžení a zastírání nikdy nechápal.

Jistě, rozuměl nutnosti držet věci v tajnosti před případným nepřítelem, dokonce věřil, že některé kultury se musí chránit před příslušníky svého vlastního druhu. Ale bylo opravdu nutné udělat každou maličkost tak zatraceně tajemnou?

Jako kadet na Akademii kdysi navštívil seminář věhlasného xenoetnologa, který přednášel o romulanském civilním životě a vysvětloval, že i tak prostá záležitost, jakou je stisknutí kliky u domovních dveří, může spustit soustavu vizuálních hádanek a složitý skrytý zamykací mechanismus.

Jak můžou takhle žít? To byla otázka, která ho trápila ještě několik týdnů poté. Mladší Will Riker o odpovědi přemýšlel a hledal pochopení, které však nenalézal. Jaký je to život, když je celá vaše kultura postavena na neustálém skrývání, utajování, čí dokonce podvodech?

Jeho dlouholetý přítel a bývalý kapitán Jean-Luc Picard mu kdysi vyprávěl o úsloví, které o obyvatelích Hvězdného impéria používali Andoriané: Romulan bude deset let tajně usilovat, abyste mu přinesli sklenku vody, ale nikdy nepřizná, že má žízeň.

Dodnes jim, navzdory častým setkáním jak v boji, tak na jednáních, pořádně neporozuměl. Uplatňovat na ně hodnoty Federace nemělo smysl. Pro Romulany bylo skrývání vlastního já stejně automatické jako dýchání.

„A tys na to dojel,“ vyslovil Riker zbytek myšlenky nahlas. Zadíval se úkosem na svítící kouli nad sebou a přemýšlel, co si o jeho slovech pomyslí ti, kdo ho sledují. „Nakonec zaplatíš za každou vyřčenou lež.“

Ale nešlo jen o faleš skrytou v jádru romulanské kultury, vše bylo mnohem složitější. Roli tu hrála důvěra, a v této oblasti Spojená federace planet selhala.

Riker pocítil, jak na něj doléhá chmurná nálada jako stahující se černá mračna kdesi na vzdáleném obzoru, a zhluboka vzdychl, jako by je měl jeho dech odvát pryč.

Několik okamžiků nato se jedna ze stěn cely dematerializovala. Cela neměla běžné dveře ani clonu ze silového pole; tohle byla jediná cesta dovnitř i ven.

Na prahu stála dvojice mrzutých centurionů, žena se světlýma očima a olivovou pletí a bledší muž s výraznějšími hřebeny na čele, oba oblečeni v romulanských vojenských uniformách, které Riker poznával. Černé postroje na hrudi měli posety stříbrnými odznaky, značícími jejich hodnost a zařazení. Předpokládal, že jde o nižší důstojníky, hodností zhruba odpovídající podporučíkovi Hvězdné flotily. Ani jeden z nich nevypadal, že by byl na svou povinnost zvlášť hrdý.

Žena po Rikerovi cosi hodila a on věc chytil: těžká magnetická pouta spojená řetězem.

„Já na šperky opravdu nejsem,“ poznamenal Riker a nijak se je nesnažil nasadit.

Romulané mlčeli, čekali a beze slov ho pozorovali. Okamžik se proměnil v chvíli trapného ticha.

Riker nechal pouta spadnout na zem. „Můžeme v soutěži v zírání pokračovat celý den, jestli chcete.“ Musel si přiznat, že je v ní docela dobrý. Jeho rekord byly celé dvě minuty bez jediného mrknutí, a to i proti laserovému pohledu jeho malého syna Thaddeuse. Vzpomínka na něj mu zvedla koutky rtů v lehkém úsměvu.

Žena pohlédla na svého kolegu, jako by mezi nimi proběhla neslyšitelná komunikace. Ustoupila a udělala Rikerovi místo, aby mohl vyjít z cely.

Má to snad být nějaký test? uvažoval. A prošel jsem jím, nebo ne?

Romulan kráčel před ním a vedl ho úzkými chodbami, které vypadaly jedna jako druhá. Riker na stěnách sem tam zahlédl neznámé symboly, které zřejmě označovaly polohu, ale klidně mohly být jen na ozdobu. Pestrými barvami to tu zrovna neoplývalo – jednotvárná šedá a vybledlá tmavá – a když procházeli kolem konzolí a panelů, všiml si na nich opakujícího se trojitého vzoru. Jedna ze tří obrazovek byla vždy falešná; další zkouška, další vrstva každodenních hádanek.

Riker v podlaze pod sebou ucítil slabé chvění, které mu mezi vší tou cizostí rázem poskytlo cosi známého a uklidňujícího. Každý, kdo prožil vetší část života na hvězdné lodi, věděl, že to tiché hučení je pulzem driftující lodi. Takže válečný pták, na jehož palubě se nacházel, právě teď nikam neletěl, a to něco znamenalo.

Anebo je snad i to součástí propracované zástěrky? vytanulo mu zničehonic na mysli. Vytvářejí ten zvuk Romulané, abych si myslel, že neletíme warpem, ale je pravdou opak? A pokud ano, kde je pak Titan –?

Pousmál se se pro sebe a přinutil se nevydávat se červí dírou této úvahy dál. Přesně to s lidmi udělá pobyt v přítomnosti Romulanů, uvědomil si. Zatáhnou vás do svého myšlení, síla jejich kulturně zakořeněné paranoie vás donutí přemýšlet stejně jako oni, ať chcete, nebo ne.

Za několik posledních dnů měl už William Riker polopravd a zástěrek po krk. Tyhle úskoky byly zákeřné a těžko jste se jich zbavovali, sotva vám jich na rukou trocha ulpěla. Pročistil si od podobných myšlenek hlavu a soustředil se na současnost.

Posléze se úzká chodba rozšířila a vyústila k masivním dveřím, které se s teatrálním zasyčením rozevřely, jakmile se k nim Riker a centurioni přiblížili. Kapitán udělal dva kroky do široké místnosti, když si uvědomil, že ho jeho doprovod dovnitř nenásledoval.

Seshora se snesla další svítící koule, která se mu vznášela nad hlavou a osvětlovala ho, zatímco si prostor prohlížel. Místnost byla okrouhlá a prázdná, postavená tak, aby se lidé uvnitř neměli kam schovat. Rikera jako první napadlo, že jde o arénu, jeviště pro souboje, a najednou si vybavil první pozorování Federace, která romulanskou kulturu přirovnávala k jedné z nejstarších a nejmilitarističtějších říší na Zemi. Bude snad muset bojovat jako gladiátor?

Nebyl tu sám. Další dvě zářící koule osvětlovaly jiné osoby. Po jeho pravici stála Romulanka s kovově rudými vlasy a nažloutlou pokožkou, která ho pozorovala. Major Helek z Tal Shiaru si Rikera prohlížela se stejným sebevědomým pohrdáním, jaké mu dopřála při jejich prvním setkání. Možná si to vědomě nepřipouštěl, ale určitá Rikerova část by ji po tom všem, co provedla, nejraději viděla ustrašenou a sraženou na kolena. Místo toho se na něj ušklíbala jako někdo, kdo už má vítězství v kapse.

Po její pravici a co možná nejdál od ní, jak jen to v místnosti šlo, stál komandér Medaka, velitel romulanského válečného ptáka Othrys. Jeho ebenově tmavá tvář byla skleslá a zachmuřená; vrhal na Rikera varovný pohled, který důstojníkovi Hvězdné flotily prozrazoval, nakolik tíživá tato situace je.

Na ochozu nad kruhovou místností se ve stínu pohybovala skupina postav v těžkých hábitech, skrytá před světlem vznášejících se koulí. Riker rozeznal siluety čtyř humanoidů s krátce střiženými vlasy a špičatýma ušima Medakova druhu. Romulanský tribunál, hádal, který má vynést konečný rozsudek nad námi třemi.

„Jsem soudkyně Kastis,“ mávl rukou jeden ze stínů a komnatou se rozlehl přísný ženský hlas. „Vězte, že na tomto místě vidím a slyším vše. Skrze mě promlouvají romulanské zákony.“

Medaka a Helek se při rituální frázi lehce uklonili, Riker se však nehnul a čekal, až mu někdo dá podnět.

„Je mou povinností vás uvědomit, že tento tribunál povedeme ve standardu Federace, s ohledem na přítomnost kapitána Rikera,“ pokračovala Kastis, „a v zájmu otevřenosti vůči Spojené federaci planet.“ Soudkyně slovo „otevřenost“ pronesla, jako by bylo kyselé, nechutné a na jazyku cizí. Ukázala na tři stíny kolem sebe. „Tribun Delos je přítomen za majora Helek. Tribun Nadei za komandéra Medaku a Romulanský senát. A náš… hostující advokát bude sledovat pozemského kapitána.“

Riker si zastínil oči a snažil se spatřit cokoli skrytého za světlem z koulí, aby si mohl dobře prohlédnout osobu, která mu byla přidělena, ale nebylo možné ji rozeznat. Stín mu nenapověděl nic, náznak tváře, ani rysy či pohlaví, jen nejistotu.

O romulanských právních praktikách toho věděl málo. Byl Rikerův tichý pozorovatel jeho advokát, jeho soudce? Nebo snad kat? Poslední myšlenku zahnal úšklebkem.

Will Riker si stál pevně za každým svým rozhodnutím i po tom všem, co se v posledních dnech událo. Co to bude znamenat tady a teď, netušil. Ale nehodlá nijak mlžit, dělat úskoky ani skrývat pravdu.

Rikerovi se opět cosi vybavilo, něco, co mu řekl před lety, během jejich úplně první společné mise, kapitán Picard. Máme-li být zatraceni, tak za to, co doopravdy jsme.

„Události posledních cyklů v tomto sektoru romulanský lid znepokojují,“ pronesl Nadei zvučným basem. „Ozbrojený konflikt na našich hranicích. Nekontrolovaná agrese cizí armády. Vzpoura a úklady. A v jádru toho všeho stojí tito tři. Skutková podstata věci se skrývá mezi nimi.“

Kastis sklonila hlavu. „Tak je zaznamenáno. Komandére Medako, majore Helek, kapitáne Rikere. Budete zadrženi na tomto místě, dokud se nevyjádříte ke všem obviněním a důkazům, které vám budou předloženy a které tento tribunál uspokojí. Poté rozhodneme o konkrétním odsouzení, nebo zproštění viny.“

Medaka a Helek přikývli a po chvíli se k nim přidal i Riker. Souhlasil, že se procesu zúčastní v zájmu dobrých vztahů mezi Federací a Romulany, nyní bylo příliš pozdě couvnout.

Když Helek znovu zvedla hlavu, zahleděla se přímo na ochoz a vzala si slovo. „Ctěnému tribunálu ušetřím čas a úsilí jediným jasným prohlášením,“ ukázala směrem k Rikerovi. „Tento pozemšťan a jeho posluhovači jsou plně odpovědni za vše, co se stalo. Jako to Federace a její Hvězdná flotila dělaly vždycky, pokusil se na naše lidi nastražit past a porazit nás.“ Zavrtěla hlavou a nastalo ticho; Riker si nebyl jistý, jestli ho smí přerušit. Prozatím ji nechal pokračovat. „Stydím se, že jsem si příliš pozdě uvědomila, že komandér Medaka kvůli svému slabému charakteru a ochotě se okamžitě podřídit, sehrál v tomto spiknutí aktivní roli.“

„Kdyby byla paluba stejně pokřivená jako vaše výroky, všichni bychom tu klopýtali,“ uštědřil jí Medaka ostrý pohled. „Major, jak je jejím zvykem, události nahlíží pouze vlastní optikou. A tou je až příliš úzká štěrbina.“

„Komandér Medaka má pověst velitele využívajícího nekonvenční metody, jež jsou velmi dobře zdokumentovány,“ bránila se Helek. „Tribunál si zajisté prostudoval jeho vojenské záznamy. Stačí poukázat na jeho různorodou posádku, kterou pod svým velením shromáždil, abych poznala, že se nikdy nedržel litery romulanského práva…“

„Přizval jsem do ní i vás,“ namítl Medaka.

„Můžete předstírat, že to bylo vaše rozhodnutí, jestli chcete,“ ušklíbla se Helek.

Romulanský kapitán se zamračil, pohlédl na svého pozemského kolegu, a dal mu tak mlčenlivé svolení promluvit.

„Kolem nás se vznáší spousta viny,“ pronesl Riker a rozevřel ruce. „Množství vášnivých emocí navzdory všem přítomným chladným tvářím. Chcete po mě, abych vám pomohl na někoho svalit vinu, abyste mohli žít dál a považovat vše za skončené? Kvůli tomu tady nejsem. Ale jestli chcete znát fakta, předložím vám je bez váhání.“

Medaka neznatelně přikývl. „Dobrý úvod,“ šeptl.

„Hezká slova,“ přiznal Delos, svou poznámku však podtrhl sotva postřehnutelným odfrknutím. „Nedělejme si ovšem iluze o tom, koho jsme do této síně pozvali. Zástupce takzvané Spojené federace planet. Našeho vlídného galaktického souseda, jak se nás snaží ze všech sil přesvědčit. Někoho, kdo nám nabídl pomocnou přátelskou ruku v naší nejtemnější hodině… jen aby ji stáhl, když jsme ho přestali bavit.“ Delos se předklonil a ukázal na Rikera. „Myslet si, že máte mezi námi spojence, pozemšťane, by bylo chybou. Jste William Thomas Riker z planety Země, někdejší člen posádky nepřátelské Enterprise a později bitevního křižníku Titan –“

„Titan je průzkumná loď, ne válečná,“ opravil ho Riker, ale Delos pokračoval.

„Impérium vás zná dobře, Rikere,“ burácel tribun. „Důstojníka Enterprise, plavidla, jehož jméno samo je v romulanské historii synonymem úskoku!“

Delos zcela jistě narážel na misi z dob kapitána Jamese T. Kirka, během níž se někdejší posádce Enterprise podařilo poprvé získat plně funkční maskovací zařízení. Romulus úspěch Kirkovy tajné operace Hvězdné flotile nikdy neodpustil. Delosův výklad dějin tím ovšem neskončil.

„Plavidlo, na kterém jste sloužil jako první důstojník,“ pokračoval, „když na ni byli přizváni zrádci Impéria a když zasahovalo do naší soukromé, vnitřní politiky… a rozhodně nezapomeňme na vaši přímou účast na krvavé vzpouře zrádného Shinzona z Remu!“

Mlčenlivý advokát se naklonil ke Kastis a něco jí pošeptal. Soudkyně si tichá slova vyslechla a pozvedla ruku. „Bylo mi připomenuto, že kapitán Riker a jeho kolegové během Shinzonovy krátké hrůzovlády statečně bojovali, aby klona zastavili, nikoli mu pomáhali. Na to nezapomínejme.“

„Ale proč tak učinili?“ Delos ukázal do vzduchu. „Jen proto, aby Federace mohla těžit ze zmatku, jenž po tomto zvěrstvu propukl!“

„Porazili jsme Shinzona za cenu životů nám nejdražších,“ dodal Riker, který nechtěl, aby tím všechno skončilo. V duchu si vybavil svého přítele a kolegu Data, nejunikátnějšího tvora, jakého znal, jak se bez jediného zaváhání dobrovolně vzdává své existence. Kdyby tomu tak nebylo, nikdo, včetně Delose, by dnes nemusel být naživu, aby tuto vznešenou oběť znevažoval. To mu také Riker řekl s čelistí nahněvaně ztuhlou.

Bitva proti Shinzonovi a jeho remanským spojencům, kteří měli v rukou smrtící talaronovou zbraň, Enterprise téměř zničila. Přestože k událostem došlo již před sedmi lety, jejich ozvěna Rikera stále pronásledovala. Delosovo zlehčení jejího významu stejně jako dřívějších událostí, jakými byly tragické zběhnutí romulanského admirála Alidara Jaroka a spiknutí frakcí na Romulu s cílem napadnout planetu Vulkán, ho pálilo stejnou měrou. Rikera napadlo, jestli jde ze strany tribuna o úmyslný tah.

Pokoušel se v něm vyvolat hněv, anebo Romulané doopravdy viděli tyto události jen ze své strany Neutrální zóny? Nikoli jako pokusy Federace o správná rozhodnutí v náročných podmínkách, ale jako záměr nepřítele, který si přeje zničit jejich způsob života? Tato zatvrzelost vyčerpávala Rikera víc, než byl ochoten připustit.

Během války proti expandujícímu Dominionu nastal okamžik, kdy Romulané své nepřátelství odložili stranou, aby se připojili k Federaci a Klingonům a bránili se většímu nepříteli. Riker byl jedním z mnoha, kteří se odvážili doufat, že z popela toho strašného konfliktu vyroste něco pozitivního. Chtěl věřit, že by po společném boji dokázali najít i společnou řeč. Prvním úkolem jeho nové lodi, krátce po Rikerově povýšení na kapitána Titanu, bylo s Romulany zahájit dialog.

Chvíli si povídat chtěli. Závoj mezi oběma kulturami, které byly sobě navzájem po staletí uzavřeny, se na okamžik zvedl. Ale jen na okamžik.

Teď se zdálo, že je znovu zahalil a proměnil se v těžkou a neproniknutelnou oponu. Riker sledoval Medaku, jediného člověka na tomto místě, který měl nejblíže jeho vlastní hodnosti a postavení. Kolega kapitán, který se vydal stejnou cestou jako Riker, pouze na opačné straně Neutrální zóny. Pokud čekal, že u něj najde podporu, už ji nenacházel. Romulanova tvář byla nečitelná.

Na prchavý okamžik se naskytla reálná možnost na smír. Ale všechno padlo s jedinou událostí. Prvním padajícím dílkem domina, který i nyní přetvářel geopolitiku celého kvadrantu, a to nejhorší teprve mělo přijít.

Supernova.

Jako každý důstojník s hodností kapitána a výše se o ní Riker poprvé dověděl ze zprávy Hvězdné flotily s nejvyšší prioritou, kterou si převzal ve své pracovně. Sledoval hologram vrchního velitele Flotily, admirála Bordsona, jak mu stroze sděluje informaci, která byla rozsudkem smrti pro celou jednu civilizaci.

Ukázalo se, že slunce Romulu umírá, vysvětlil Bordson, a během několika málo let se promění v novu, která pohltí jádro Romulanského hvězdného impéria. Jednalo se o ponuré a děsivé prohlášení a Riker na něj reagoval natolik silnými emocemi, až ho vzápětí interkomem kontaktovala jeho manželka Deanna. O pět palub níž poloviční Betazoidka vycítila manželův šok a bála se nejhoršího.

Později, zatímco jejich syn Thaddeus spal, všechno rozebrali. Chlapec neklidně podřimoval, i ve spánku vnímal zděšení svých rodičů, a tak hovořili tiše, aby ho nerušili.

Bordsonova zpráva znamenala největší katastrofu v moderních galaktických dějinách a Rikerovým prvním impulzem byla otázka: Jak můžeme pomoci?

Pro Willa ani Deannu nebylo žádným překvapením, když se dozvěděli, že stejnou nabídku velení Hvězdné flotily už předložil Jean-Luc Picard. Ze všech lidí, které kdy Riker poznal, neexistoval nikdo, kdo by byl připraven vzít si na svá bedra něco tak zásadního a obtížného, a když se dověděl, že je s tímto úsilím spjaté jméno jeho bývalého kapitána, pocítil naději. Pokud někdo dokáže najít způsob, jak nabídnout pomoc milionům vysídlených Romulanů, bývalým zapřisáhlým nepřátelům, byl to Picard.

V následujících dnech se Jean-Luc vzdal velení na Enterprise-E, aby se stal velitelem gargantuovské záchranné operace. Riker sám nabídl služby Titanu a jeho posádky, bylo tu dost práce pro všechny. Víc, než kolik by jí dokázali zvládnout, měl-li být upřímný.

Po celý rok Titan pracoval ze všech sil a pomáhal tam, kde dříve sloužily jiné lodě, které byly odveleny do oblasti ovládané Romulany, aby pomáhaly při záchranných operacích, a podnikal více misí než kdy předtím. Riker byl na svou posádku pyšný, každý její člen musel čelit největší výzvě své generace.

Ale během jediného dne se vše proměnilo.

Riker se probudil uprostřed lodní noci a zjistil, že nad ním stojí jeho žena, jejíž tmavé oči se třpytily slzami. Na Marsu se stalo něco strašného, pověděla mu. Říkají, že to byl teroristický útok skupiny syntetiků, kteří se vymkli kontrole. Byl tam i Geordi… nikdo neví, jestli se mu podařilo utéct.

Chvíli ji držel v náručí, nato oba strach potlačili jako příkladní důstojníci Hvězdné flotily a vrhli se do práce. Ukázalo se, že Rikerův dřívější kolega z Enterprise Geordi La Forge patřil mezi hrstku šťastlivců, kteří zničení loděnic Utopia Planitia unikli, zatímco atmosféra Marsu hořela, ale tuto nepatrnou dobrou zprávu zastínilo vše, co se událo potom.

Oslabením nové flotily teroristickým útokem byla záchranná iniciativa náhle přetížená, a když členské světy Federace začaly povstávat navzájem proti sobě, došlo k nevyhnutelnému. Hvězdná flotila svou pomoc stáhla a Romulané byli ponecháni sobě napospas. Picard nedokázal tváří v tvář takovému rozkazu dál sloužit a na svou funkci rezignoval.

Jean-Luc samozřejmě nebyl jediný, kdo chtěl odejít. I Will napsal Bordsonovi dopis, v němž uvedl, že hodlá kráčet ve stopách svého bývalého velitele, ale nedokázal se přimět ho poslat. Dokud mohl mít k dispozici loď a posádku – loď tak vyspělou, jako je Titan, a posádku tak skvělou, jakou má, pořád bude mít šanci udělat vše, co je správné.

Tomu musím věřit.

Riker se vzpamatoval ze zasnění a vrátil se do současnosti, kdy se sálem rozlehl dunivý hlas tribuna Nadeie.

„Abychom se dobrali pravdy, musíme nejprve zjistit, proč zde vůbec pozemšťan je. Co bylo posláním jeho lodi tak blízko našich hranic? Provádět špionáž proti Impériu? Nepochybně. Ale co dalšího?“

„Nejsme tady, abychom vás špehovali,“ popřel Riker automaticky jeho tvrzení, ale vzápětí své náhlé odpovědi zalitoval. Byla to lež. Každá mise Hvězdné flotily v okruhu několika parseků od Neutrální zóny zahrnovala příhraniční skenování, aby bylo možné sledovat pohyby cizích lodí a zachytit komunikaci z druhé strany, což Romulané samozřejmě věděli. Proto svou odpověď upravil: „Hlídáme oblast, nic víc. Vy děláte totéž.“ A k tomu něco víc, chtělo se mu dodat, avšak k laciným výpadům se nesnížil.

Uvědomoval si váhu každého slova, které v této místnosti pronese, a věděl, že si nemůže dovolit jimi plýtvat. Vztahy mezi jeho a romulanskou vládou balancovaly na tenkém ledě a napětí dosahovalo stejných výšin jako ve dnech první vzájemné mezihvězdné války ve druhé polovině dvaadvacátého století. V nejhorším případě to, co vyplyne z tohoto slyšení, bude mít negativní následky pro celý místní sektor.

Riker se sem vydal právě proto, aby tomu zabránil, a opět si přál, aby vedle něj stála jeho žena, poskytla mu onu bezednou studnici empatie, kterou disponovala, a pomohla mu proplout bouřlivými vodami.

„Naše mise v tomto sektoru byla mírová,“ pokračoval Riker. „Má loď dostala v zásadě velmi jednoduchý úkol. Měli jsme pár lidí dopravit domů.“

O ŠEST DNÍ DŘÍVE

2

Neposlušný syn Deanny Troi schválně zpomaloval svůj krok natolik, až šli téměř pozpátku a zůstali stát u vyhlídkových průzorů táhnoucích se po levoboku hvězdné lodi Titan. Na opačné straně oken se míhaly protáhlé hvězdy, deformované nadsvětelnou warpovou rychlostí. Měla pocit, jako by se hnala proti neviditelnému větru.

Ostatně i to, co právě prováděla, jí připadalo jako těžký zápas. „Thaddeusi…“ napomenula chlapce. Kladla důraz na každou slabiku jeho jména a přidala varovný tón, aby mu naznačila, že už jí začíná docházet trpělivost. „Přestaň se loudat.“

„Neloudám se,“ zalhal zbytečně. Deannin syn byl slovníkovou definicí loudání – doslova táhl paty po podlaze, zatímco kráčel za svou matkou. Trvalo celé věky, než ho oblékla, eony, než ho vyvedla z kajuty, a právě teď přemýšlela, jestli vůbec chlapce dostane do školy dřív, než vesmír vychladne. „Já nechci chodit rychle,“ dodal.

„Vážně?“ Přiložila štíhlý prst ke komunikátoru. „Můžu tě přenést rovnou do školy, víš? Jsem komandér, mám na to právo.“

„Ne!“ Thaddeus najednou ožil, podařilo se mu to však tak, aby se víceméně nehnul z místa. „Půjdu pěšky. Už jdu.“ Melodramaticky svěsil ramena, jako by to byla ta absolutně nejhorší věc, kterou kdy zažil.

Troi musela skrýt úsměv a obdivovat jeho představení. Možná bude hercem, až vyroste, pomyslela si. Jen se musí naučit nepřehánět.

Její vlastní matku pobavilo, když se jí během jejich poslední holokomunikace Deanna zmínila o Thaddeusových sklonech k teatrálnosti, a Lwaxana Troi s velkým potěšením Deanně připomněla, že manýry jejího vnuka přesně odpovídají chování jeho matky v tomtéž věku. Troi to samozřejmě odmítla a podala chlapci ruku.

Díval se na ni, jako by byla jedovatá, a nechytil se jí. „Musím jít dneska do školy?“

„Je školní den,“ odpověděla. „Co myslíš?“

„Urlak sek farah,“ ušklíbl se a sklonil hlavu.

Troi se na chlapce zadívala. „Mluv standardem, prosím.“ Od doby, kdy mu byly tři roky Thaddeus zdokonaloval svůj vlastní vymyšlený jazyk, kterému říkal kelu, a občas do něj sklouzl, čistě proto, aby mu nikdo nerozuměl. Jeho rodiče se zpočátku domnívali, že to je jen fáze, kterou bystrý chlapec prochází, ale jak stárnul, rozvíjel svou řeč víc a víc, a čím dál častěji si k němu dělal poznámky, když měl dělat zadané úkoly.

Jiné děti si staví modely lodí nebo zahradničí, poznamenal Will s úsměvem. Náš syn píše ve svém vlastním jazyce.

To by Troi víceméně nevadilo, dokud se nedávno nedověděla, že některé děti členů posádky Titanu si osvojily keluská slova jako jakýsi neformální lodní slang. Nebyla si jistá, jestli ji to má těšit, nebo se má zlobit.

„Dobře, fajn.“ Její syn se tvářil jako nevrlý Lurian, ale nakonec s ní srovnal krok, přiznal porážku, nicméně se rozhodl, že nepůjde běžnou chůzí. S každým krokem vydával chroptivý, sípavý zvuk.

Troi pokývla dvěma poručíkům z astrometriky, kteří je na chodbě minuli. Napadlo ji, jestli její pověsti hlavní lodní poradkyně neuškodí, když v ní uvidí matku vzpurného dítěte.

Povzdechla si, zastavila se a dřepla si, aby se mu zadívala do očí. „Děje se něco ve škole? Proto tam nechceš jít?“ Rukou Thadovi učísla vlasy.

„Jde o ten… můj projekt… Teď to bude nuda.“

„Ale ty máš jazyky rád.“ Troi neustále ohromovaly schopnosti jejího syna osvojovat si nejrůznější typy komunikace. Vedle kelu se naučil francouzsky, dost na to, aby si sám přečetl tištěného Malého prince, kterého mu k narozeninám daroval Jean-Luc Picard, a teprve před pár dny jim odříkal – či spíš odříhal – celou klingonskou abecedu, až Will slzel smíchy.

Náhle, jako by se zvedla stavidla, Thad začal mluvit ostošest. Svěřil se jí, že chtěl udělat něco chytrého, aby zapůsobil na své učitele při plnění úkolu, v rámci něhož si měli vybrat inteligentní druh a dozvědět se o něm všechno, a tak si směle za svůj objekt zájmu vybral Jazary.

„Ach tak,“ přikývla chápavě Troi. Muselo mu to připadat jako skvělý nápad. Jenže byl odsouzen k nezdaru.

Současnou misí Titanu bylo zamířit do jazarské sluneční soustavy poblíž romulanské Neutrální zóny, a proto na palubě osm hostili skupinku jazarských diplomatů. Na ošetřovně dokonce sloužil mladý poručík jménem Zade, jeden z mála příslušníků tohoto druhu ve Hvězdné flotile. Jazarové nebyli členy Spojené federace planet, ale požívali status oficiálního spojence, tedy postavení na půl cesty mezi neutrální samostatností a formálním přistoupením k Federaci.

S čím však Deannin syn nepočítal, byla přísná jazarská pravidla týkající se osobního soukromí. Nazývat je samotářskými bylo jako tvrdit, že Tellarité jsou pouze tvrdohlaví: technicky to bylo správně, ale zároveň to k jejich popisu nedostačovalo.

Jazarové nesdíleli s ostatním z Federace prakticky nic ze své kultury kromě podrobností o svých složitých kodexech chování. Jejich domovská planeta byla návštěvníkům zapovězená stejně jako jejich ubikace a soukromé prostory na palubě lodi; nikdy nehovořili jinak než standardem Federace a vyžadovali mimořádně náročné protokoly týkající se lékařských vyšetření a pohřebních rituálů.

Byli záhadou, nicméně velmi zdvořilou záhadou. Výměnou za obchodování s minerálem ryetalynem – životně důležitou složkou některých vakcín – Federace vyhověla jejich touze spatřit z Galaxie více, a nenápadně tak otevřela dveře přátelství. Doufala, že až Jazarové spatří víc z toho, co jim Federace nabízí, odloží ostražitost a přidají se k ní.

K tomu však nedošlo ani během celého století, které uplynulo od prvního kontaktu s jejich loděmi, ani po ustavení obchodních a diplomatických misí, ba ani po začlenění hrstky příslušníků jejich druhu do Hvězdné flotily. Všeobecně se předpokládalo, že Jazarové se dřív nebo později ozvou, až se jim to bude hodit, ale možná také nikdy.

„Myslel jsem, že bude fakt hezké, když se naučím pár jazarských slov,“ vysvětli jí Thad se zdrceným výrazem. „Poprosil jsem poručíka Zadeho, byl milý, ale řekl, že mi pomoct nemůže.“ Vzhlédl k matce a něco ho napadlo. „Mohla bys mu to nařídit. Jsi komandér, máš na to právo. Anebo táta? Je kapitán a –“

„Promiň, chlapče, ale takhle to nefunguje. Pokud si Jazarové chtějí udržet některé věci v soukromí před ostatními, musíme to respektovat. Nechceš přece, aby o tobě všichni věděli kdejakou maličkost, že ne?“

„Ne,“ přiznal a chytil ji za ruku. „Ale my o nich nevíme vůbec nic!“ Thad se tvářil, jako pokaždé, když usilovně přemýšlel. „Možná ani nemají vlastní jazyk.“

Některé teorie o Jazarech tvrdily totéž a spekulovaly, že komunikují telepaticky, jako Cairnové nebo Aenarové. Ale Troi kolem Zadeho ani ostatních jeho druhu nikdy nevycítila sebemenší náznak psionického pole.

„Je to záhada,“ odvětila. „Ale pamatuj, co říká tvůj táta: proto jsme tady ve vesmíru, abychom se něco naučili. Možná se toho od Jazarů teď moc nedozvíme, ale pořád se učíme. Usmála se na něj. „Každý den na Titanu je školním dnem. Máš štěstí, že máš o víkendech volno.“

„To asi jo.“ Když se blížili ke škole, kde se před začátkem vyučování scházel zbytek jeho třídy, Thad si povzdechl.

Troi si na druhé straně chodby všimla dalšího rodiče s podobně neochotným dítětem, el-aurianské důstojnice z diplomatického týmu Titanu. Obě matky si vyměnily krátký pohled plný vzájemného soucitu.

„A co tohle?“ napadlo ji náhle. „Tamhle je nadporučík Phosia. Je El-Aurianka. Ti mají velmi zajímavou jazykovou strukturu. Mohla bych ji poprosit, aby ti s tvým projektem pomohla.“

Thadovi se při té představě rozzářily oči. „Dobře! To by bylo super!“ Rázem se všechna jeho mrzutá nálada vypařila a chlapec se usmíval od ucha k uchu. Troi se jeho nakažlivému úsměvu neubránila a srdce jí zalila úleva. Impulzivně ho objala, až se ze sevření snažil vyprostit.

„Má-mí,“ bránil se. „Nedrž mě.“

Schválně ho stiskla o to víc, teprve pak ho pustila. „Jsem komandér, mám na to právo.“

Zatímco děti proudily do třídy, Troi si vzala Phosii stranou a poprosila ji o spolupráci. Druhá žena byla vytáhlá a štíhlá, měla velké oči a vlasy zastřižené na purpurové mikádo a pokaždé se usmívala.

„Pak navrhuji obchod,“ souhlasila a ukázala na holčičku, kterou přivedla. „Má dcera Hanee chce do projektu zahrnout Betazoidy. Myslí si, že vaši lidé běhají všude nazí.“

„Všude ne,“ opáčila Troi, a zatímco s Phosií hovořila, vycítila v ní nastupující frustraci. Byla to pro její dobrosrdečný druh vzácná emoce. „Jak se vám daří?“

Druhá žena pokrčila rameny.

„To jsem tak průhledná?“ Phosia byla vedoucí týmu, který měl zajistit, aby bylo o potřeby jazarských návštěvníků postaráno, jenže ať se snažila sebevíc, hosté jí to nedovolili. „Každý den je to stejné. Zajdu ke kajutám, které jsme jim přidělili, a setkám se s někým v předpokoji. Zeptám se, jestli něco nepotřebují. Odpoví mi, že ne. Ptám se, jestli je všechno v pořádku. Řeknou, že je. Nabízím jim prohlídku lodi, čas v simulátoru nebo večeři s vyššími důstojníky. Poděkují a odmítnou. A tak dokola.“

„Od té doby, co jsme je na Veze vyzvedli, nevyšli ven,“ podotkla Troi. „Možná se Jazarové neumějí nudit.“

„Vždyť ani nejedí,“ dodala Phosia. „Přinejmenším ne naše jídlo. Žádný z replikátorů v jejich pokojích nebyl za celou dobu aktivován. Myslím, že si přivezli vlastní zásoby.“

„Hádám, že asi koukají na hvězdy.“

„Podle mě hlavně čtou. Nemůžeme je špehovat, ale víme, že používají počítačový systém, vyhledávají v databankách, ale nic, co by nebylo dostupné v mezihvězdných veřejných sítích. Kromě toho…“ mávla Phosia vágně rukou. „Komandére, zcela vážně jsem přemýšlela, že se zeptám kapitána Rikera, jestli jim můžu nabídnout posezení v jeho křesle. Cokoli, co by je vylákalo ven.“

„Neberte si to osobně. Měla jste na ně pouhý týden. Velvyslanci Federace se je snažili přimět k otevřenosti celá desetiletí.“

„Jsou odtažití, ale přitom tak příjemní,“ pokračovala Phosia. „Jsou jako Vulkánci, jenom logiku nahraďte filozofií… zdvořilosti.“ Trochu podrážděně si vzdychla. „Teď už je to asi jedno. Dnes večer všichni odletí a bude to za námi. Hádám, že tohle patří k těm příjemnějším problémům, když si vybavím jiné diplomatické mise, kterých jsme se účastnili.“

Troi si významně povzdechla. „Na nečekanou návštěvu pakledské delegace nezapomene asi nikdo.“

„To ne,“ zamračila se Phosia. „Popravdě nechápu, jak druh, který ovládl cestování vesmírem, nedokáže pochopit fungování primitivního odpadního systému.“

Ozvalo se dvojité zapískání, které jejich rozhovor přerušilo. „Komandére Troi, hlaste se v kapitánově pracovně,“ ozval se rázný hlas izarské první důstojnice, komandéra Christine Valeové. „Komandér Troi do kapitánovy pracovny.“

„Povinnost volá,“ omluvila se Troi a poklepala na komunikátor, aby Christine uvědomila, že je na cestě. Udělala krok k turbovýtahu a něco ji napadlo. Zavolala na Phosii. „Kdybyste chtěla, můžete Jazarům zkusit nabídnout čokoládové dezerty z lodní jídelny. Kdo by mohl odmítnout?“

Phosia se zasmála. „Jestli nevyjde ani tohle, pak jsou skutečně druhem, s jakým jsme se dosud nesetkali.“

Riker se předklonil a nepřítomně si prohrábl plnovous. Nechával jej v posledních dnech růst, pěstoval si vousy o něco delší než obvykle a nedbal předpisů o úpravě zevnějšku. Zčásti proto, že se mu líbilo, jak mu tvaruje obličej, a částečně proto, že tak měl něco po ruce, kdykoli přemýšlel.

„Chris, co to vidíme před sebou?“ ukázal na holografický panel visící ve vzduchu nad psacím stolem své pracovny jako okno otevřené do temné oblohy.

„Na to už odpověď znáte, pane.“ Jeho první důstojnice stála na opačné straně stolu se štíhlými pažemi zkříženými na prsou. Jestřábí pohled Christine Valeové dodával její tváři na přísnosti, šlo o tentýž věcný výraz, který jí dobře sloužil během původní kariéry v řadách planetární policie.

Valeová byla hbitou důstojnicí, která se propracovala žebříčkem Hvězdné flotily z bezpečnosti na velitelskou pozici, když si ji Riker vybral na místo prvního důstojníka Titanu, jakmile získal hodnost kapitána. Musel ji přemlouvat, aby post vzala, a to ho přesvědčilo, že je na tu práci tou pravou. Valeová se jednou sama stane výbornou kapitánkou; byla odhodlána pracovat naplno a svou hodnost si zasloužit. To Rikerovi vyhovovalo. Každý důstojník, který si cestu zjednodušoval, neměl v jeho posádce můstku co pohledávat.

„Rád bych slyšel váš názor,“ vybídl ji Riker. „Pobavte mě, jedničko.“

Valeová natáhla ruku k hologramu, konečky prstů se propojila s gestickým rozhraním a udělala pohyb, aby se obraz zvětšil. Ten narostl a zaostřil se na kovově zelenou skvrnu v rohu obrazovky. Hologram se přeměnil a otočil, skvrna se zvýraznila, až se proměnila v srpek rozmazaný pohybem.

„Romulané,“ konstatovala Valeová bez váhání. „Válečný pták třídy Mogai. Troufnu si hádat variantu typu jedna.“

„Jako ze škatulky,“ souhlasil Riker. „Víceméně. A to samo o sobě je zvláštní.“

„Dálkové senzory jej zachytily dvacet světelných minut za jejich hranicí Neutrální zóny. Pohybuje se blízko, ale to není neobvyklé.“ Valeová se dotkla virtuálního tlačítka a obraz nahradila taktická mapa sektoru doplněná digitálním modelem romulanské lodi. V plné kráse se tu zjevil štíhlý a smrtelně nebezpečný dravec velikostně srovnatelný s Titanem.

„Není nic zvláštního na romulanské lodi v romulanském prostoru, která si hledí romulanských věcí,“ pokračoval Riker. „Ale že nás nechá, abychom ji viděli z naší strany plotu? To není typické.“ Ozval se zvonek u dveří pracovny a kapitán zvolal: „Dále!“

Když se dveře se sykotem otevřely, vstoupila jeho žena. Valeová jí pokývla a vrátila se k původním myšlenkám. „Válečný pták se odmaskoval, když jsme se ocitli v dosahu senzorů. Provedl korekci podsvětelného kurzu kolem hnědého trpaslíka a pak jsme ho ztratili.“

„Zase se zamaskoval,“ poznamenala Troi. „Ale chtěl, abychom věděli, že tam je.“

„Víme určitě, že za tím nemohl být jiný důvod?“ otázal se Riker. „Systémová porucha? Rušení způsobené tou trpasličí hvězdou?“

„Romulané podobné chyby nedělají.“ Valeová pohlédla na Troi, aby si domněnku potvrdila.

Rikerova manželka znala romulanskou povahu lépe než zbylí dva v místnosti. Dokonce mezi nimi strávila krátký čas během tajné mise za nepřátelskými liniemi, kdy na sebe vzala totožnost jednoho z agentů jejich tajné služby, Tal Shiaru. „Říkají nám jedno: Sledujeme vás.“

„Sledují nás, my sledujeme je, oni zase nás…“ zamračil se kapitán. „Nic se nezměnilo.“

„Se vší úctou, kapitáne, není tomu tak.“ Valeová se zhluboka nadechla. „Romulany pohánělo vždycky deset různých motivů najednou, ale teď jim jde hlavně o jednu věc. O supernovu. Čas, který jim ubývá.“

„Máte pravdu,“ přikývl Riker. „Je snadné sklouznout ke starému uvažování. Před pěti lety by tento válečný pták hlídal hranice a mával romulanskou vlajkou. Teď je stejně pravděpodobné, že bude provádět průzkumné mise a hledat světy, kam by mohli poslat uprchlíky, než jejich hvězda exploduje.“

Všichni tři se na okamžik odmlčeli, studovali taktickou mapu, ale každý z nich přemýšlel o nehezkých věcech.

Před rokem změnilo rozhodnutí Hvězdné flotily odstoupit od romulanské záchranné mise již tak složité a křehké vztahy v cosi mnohem horšího. Jakákoli naděje na sblížení se rázem zdála nemožná, ale na centrálních světech Federace se tato záležitost jevila jako méně důležitá než všechno ostatní, co se právě dělo.

Nelítostný a dosud nevysvětlený útok svévolně jednajících syntetických pracovních androidů v komplexu orbitálních loděnic na Marsu zažehnul atmosféru planety. Desítky plavidel stavěných, aby doplnily záchrannou misi, v docích shořely a spolu s nimi zahynuly spousty lidí z celého kvadrantu, kteří na nich pracovali.

Důsledky útoku se projevily po celé Federaci. Následoval téměř okamžitý zákaz výroby veškerého syntetického života na jejím území. Praktický výzkum umělé inteligence a vývoje androidů byl omezen, zachován byl pouze v teoretické rovině, a i tehdy byl prováděn pod přísným dohledem. Jednalo se o nekompromisní výnos podobný jinému, vydanému před staletími, kdy byly omezeny vědy zabývající se genetickou manipulací.

Federace a Hvězdná flotila se zaměřily na vlastní problémy. Vnitřní politická rozkolísanost, umocněná tím, co někteří označovali za nepřiměřenou pozornost věnovanou blahu starého zapřisáhlého nepřítele, ohrožovala stabilitu Federace. Po útoku na loděnice byl Romulus ponechán, aby se postaral sám o sebe, a tady, na okraji, rozpad starého řádu o sobě začínal dávat vědět. Menší mezihvězdné mocnosti, zločinecké organizace a drobnější nepřátelé si pomalu uvědomovali, že přítomnost Hvězdné flotily už nepředstavuje podstatnou hrozbu, která by jim bránila naplnit vlastní ambice.

Co motivovalo zbloudilé syntetiky ke spáchání takového zvěrstva, nebylo dosud známo. K odpovědnosti se nikdo nepřihlásil, nikdo nevydal žádný manifest ani nehrozil dalším útokem. Všichni robotičtí dělníci z loděnic Utopia Planitia byli zničeni během zkázy, kterou sami způsobili.

Nejprve si někteří důstojníci Hvězdné flotily mysleli, že jde o předzvěst invaze na území Federace – trik Zakladatelů Dominionu ve jménu odplaty za vynucenou kapitulaci, jiní v něm spatřovali hrozbu borgského kolektivu coby možného agresora. Ale jejich předpovědi se nenaplnily a nikdo Federaci válku nevyhlásil.

Další lidé se domnívali, že útok byl ve skutečnosti namířen proti Romulanům, aby jim byla odepřena veškerá pomoc v předvečer hrozící katastrofy. Objevila se řada obvinění proti Klingonské říši, Cardassijské unii, a dokonce i proti tajným organizacím uvnitř samotné Federace.

Nebo se možná jen syntetici rozhodli zničit své tvůrce. Ale pro Rikera bylo těžké zatratit formu života na základě činů několika pomatenců navzdory faktu, jak děsivé byly.

Jako obvykle, když se nad touto situací zamyslel, vzpomněl si na svého přítele Data a jeho sadistického bratra Loreho. Oba androidi byli dvěma stranami téže mince, jeden se snažil poznat sám sebe, druhého pohltila temnější stránka vlastní osobnosti.

Co by řekl Dat, kdyby tu byl a celé to viděl? přemýšlel Riker. Představoval si, jak android sedí s nimi v místnosti a naklání hlavu oním zvláštním způsobem, kdykoli jeho pozitronická mysl analyzovala problém. Datova rada by byla neocenitelná.

V prvních dnech po útoku panovala všude spousta silných emocí, ale Rikerovi nejvíc utkvěl v paměti rozhovor, který on a jeho žena vedli s Thaddeusem, když se mu snažili vše vysvětlit. Zmírnil strašlivou realitu, jak mohl, oba rodiče však věděli, že ji před ním nemohou tajit. Thadovi kamarádi a učitelé o událostech hovořili a jeho syn byl na svůj věk nadmíru vnímavý. Rikerovi se nelíbilo, že je kvůli tomu nucen okrást chlapce příliš brzy o část dětské nevinnosti, ale lhát mu nikdy nepřipadalo v úvahu.

Té noci leželi všichni tři potmě, drželi se v náručí a Riker nespal. Poprvé v životě ho zastihl skutečný strach o budoucnost, ve které bude jeho syn vyrůstat.

„Možná na vše pohlížíme špatně,“ prohlásila Troi a melodie jejího hlasu ho vrátila do současnosti. „Berme to jako pozvání. Mohli bychom je zavolat, nabídnout jim pomoc, kterou by mohli při své misi potřebovat.“

Valeová vydala kašlavý zvuk, jako by jí něco uvízlo v krku, a Troi po ní střelila pohledem.

„Nesmějte se, komandére. Mluvím vážně.“

„Páni, to jsem nečekala.“ Valeová pozvedla obočí. „Pak tedy hodně štěstí. Dejte mi vědět, jak to šlo.“ Svým tónem dávala jasně najevo, kolik důvěry první důstojnice do ochoty Romulanů vést s nimi dialog vkládá.

Riker stiskl tlačítko na stole a hologram zmizel. „Ovlivní to nějak významně naši misi?“

„Ne, kapitáne,“ odpověděla Valeová. „Ale pro jistotu jsem požádala nadporučíka Kerua, aby zintenzívnil senzorový průzkum a do odvolání oblast hlídal.“ Nespojený Trill sloužil na pozici vyššího taktického důstojníka Titanu a Riker ho považoval za jednoho z nejlepších členů své posádky. „Pokud si nějaké kosmozooum o tři sektory dál zakašle, dozvíme se o tom,“ dodala první důstojnice.

„Deanno,“ obrátil se Riker ke své ženě, „nechme si to zatím pro sebe. Nemusíme o tom informovat Jazary, pokud se situace nezkomplikuje.“

„Souhlasím. Po celou cestu se prakticky drží v ústraní a myslím, že jim nemusíme poskytnout další důvod schovávat se pod postelí.“

Valeová se zarazila. „To opravdu nedělají, že ne?“

„Víte toho asi tolik, co já, komandére,“ opáčila Troi. „Ale ať už ve svých kajutách dělají cokoli, máme klid.“

„To je podezřelé,“ dodala Valeová s přimhouřenýma očima. „Vím, že ze mě mluví můj starý policejní výcvik, ale někdo, kdo je zticha tak dlouho, má jistě něco za lubem.“

„Můžeme se jich zeptat cestou do hangáru,“ pohlédl Riker na svou ženu. „Podle mého odhadu Titan opustí warp asi za pět minut na dohodnutém místě setkání. Jsme připraveni vyrazit?“

Troi přikývla. Kromě funkce lodní poradkyně zastávala post hlavního diplomatického důstojníka, ale po takzvaném přeformulování mise Hvězdné flotily se této roli věnovala čím dál méně, většinou ji ponechala ve schopných rukou nadporučíka Phosie. „V hlavním hangáru jsou připraveny dva raketoplány, Coltrane a Holiday. Technici je nastavili, abychom je mohli dálkově řídit z můstku, takže mohou být pilotovány automaticky a používat jen ty nejzákladnější senzory.“

„Spousta práce na jednu cestu taxíkem,“ utrousila Valeová.

„Transportéry použít nemůžeme; četla jste instrukce,“ odvětil Riker.

„Jistě, pane, četla,“ přisvědčila první důstojnice. „Celé dva odstavce.“

Mezi jazarská pravidla týkající se soukromí patřilo moratorium ohledně používání jakýchkoli transportérů přeměňujících hmotu na energii, které podle nich jsou pro jejich fyziologii smrtící. Zároveň si nepřáli, aby kterýkoli z jejich raketoplánů přistál na palubě lodi, jako je Titan.

„Berte to z té lepší stránky,“ prohlásil Riker a vstal ze židle. „Až tady skončíme, podáme hlášení velitelství Flotily, ve kterém bude stát: Dnes se nic zajímavého nestalo.

Sotva ta slova vyslovil, ozvalo se zapískání interkomu. Znovu stiskl panel na stole.

„Tady Riker.“

„Kapitáne? Přeji hezký den.“

Riker vytřeštil oči. „Velvyslanče Veyene?“ Poslední, co očekával, bylo, že uslyší hlas nejvyššího diplomata jazarské delegace. Očividně se mýlil. „Dobrý den i vám.“

Troi se na něj ušklíbla. „Zakřikl jsi to,“ šeptla.

„Váš počítačový systém přepojil můj dotaz do vaší pracovny. Doufám, že to není nevhodné.“

Riker poznámku své ženy ignoroval. „Vůbec ne, pane. Můžu vám s něčím pomoct?“

„Chtěl jsem vás informovat, že jsme za vámi vyslali svého představitele, aby s vámi přímo jednal v záležitostech našeho přesunu a všeho s tím spojeného. Prosím, považujte ho za mého zástupce. Pokorně vás žádám, abyste jeho žádosti vnímal se stejnou důležitostí, jako bych je předložil já sám.“

„Jak si přejete,“ slíbil Riker po chvilce. „Můžu se zeptat, proč…?“

Tu se ozval zvonek u dveří pracovny, který ho přerušil, a Veyen znovu promluvil: „To bude on. Sbohem.“ Pak spojení ukončil.

„Dobře tedy…“ Kapitán si popotáhl tuniku uniformy a vyměnil si pohled se svými důstojníky, než zavolal: „Dále.“

Dveře se rozevřely a vstoupil humanoid v uniformě Hvězdné flotily s modrým lemováním. Jako většina Jazarů i poručík Zade byl průměrné výšky a postavy, s hubenými končetinami, díky nimž působil štíhle až vyzáble.

Jeho druh připomínal plazy, barvy příslušníků jeho druhu se pohybovaly od poručíkovy světle zelené až po tmavě smaragdovou. Jazarové byli pokryti šupinami a na hlavě měli namísto vlasů chomáčky peří, k tomu drobné rohovité hřebeny nad očima a podél krku. Riker si připomněl, že je velitel bezpečnosti Titanu popsal jako „Jem’Hadary, kteří našli duševní mír.“ Skutečně se jim na pohled podobali, ale kromě vnějších podobností nemohli být odlišnější.

Zade upřel na Rikera široké žluté oči a postavil se do pozoru. „Kapitáne. Hlásím se podle rozkazu.“ V jedné ruce držel padd, který pevně svíral u boku.

„Nic jsem vám nerozkázal, poručíku,“ namítl Riker.

„Ne na váš rozkaz, pane. Na příkaz reprezentantů mého lidu.“ Zadeho hlas zněl lehce nosově.

Na druhé straně místnosti se Valeová zadívala k oknu pracovny. „Vystupujeme z warpu přesně podle plánu.“

Riker ucítil změnu ve všudypřítomném hučení lodi, sotva se zkreslené světlo hvězd venku vrátilo zpět do normálu.

„Velvyslanec Veyen mě požádal, abych se ujal této povinnosti,“ pokračoval Zade. „Naznal, že když jsem delší dobu na Titanu sloužil, a jsem vám proto nejvíce známý, měl bych to být já, kdo vám osvětlí okolnosti.“

„Okolnosti čeho?“ podivila se Valeová.

Zade ukázal na dveře pracovny. „Doprovodíte mě prosím na můstek? Všechno se vyjasní.“

Troi se zamračila. „Mluvil jste s velvyslancem? Nevěděla jsem, že delegace umožňuje návštěvy.“

„Sdělil mi své záměry,“ odpověděl Zade, a dál nic nerozváděl. „Prosím, můžete?“

Riker váhavě následoval Jazara zpět na velitelskou palubu Titanu, Troi a Valeová šly těsně za nimi. Zade se vydal k hlavní obrazovce, prošel před kormidlem a operační konzolí, od nichž na něj tázavě vzhlédli kormidelnice a navigátor.

Valeová stanula Rikerovi po boku a šeptla. „Podezřelé,“ zopakovala.

„Komandére, prosím, buďte ujištěna, že není třeba mít obavy.“

Zade stál na opačné straně můstku, ale oslovil Valeovou, jako by mluvila přímo na něj.

„Skvělý sluch,“ poznamenala Troi.

„Ano, je výjimečný,“ přisvědčil Zade.

Uprostřed můstku vstal ze svého dočasného místa ve velitelském křesle Ranul Keru. „Kapitáne, právě jsem vás chtěl zavolat.“ Bradou pokynul k obrazovce. „Pasivní senzory zaznamenávají podivné údaje.“

„Není se čeho bát,“ pronesl Zade.

„To posoudím já.“ Rikerovi se nijak nelíbilo, že je Jazarové vodí za nos. Obrátil se na Kerua. „Hlášení.“

„Snímky planety, které máme v archivu, neodpovídají aktuálnímu stavu, pane.“ Keru ukázal na obrazovku. „Podívejte se. Pochopíte, co myslím.“

Riker se postavil doprostřed můstku a zadíval se na obraz. Většinu výhledu vyplňoval plynný obr třídy J osvětlený září vzdálené žluté hvězdy a zvrásněný tmavě červenými a oranžovými liniemi; na oběžné dráze kolem něj zářila skvrnitá koule jazarského domovského světa. Na několika málo snímcích, které viděl na záznamech Hvězdné flotily, byl měsíc rezavě rudý a připomínal Mars nebo Vulkán, či tak alespoň vypadal, když se snímky pořizovaly. Teď byl mrtvý, popelavě šedý a posetý tmavými siluetami.

„Zvětšit,“ nařídil. „Zdá se mi to, nebo vypadá… menší?“

„Nezdá, pane,“ odpověděl Keru. „Optické měření ukazuje snížení hmotnosti planety o téměř deset procent.“

Bledý svět se zvětšoval a Riker si nyní všiml, že pruhy jsou ve skutečnosti kilometry hluboké průrvy vyhloubené do jeho povrchu. Obrovské pevninské pásy o velikosti kontinentu byly vyříznuty a v krajině zůstaly masivní hluboké rýhy, údolí, která se táhla až k vnějšímu plášti pod nimi. Atmosféra vypadala řídce a tence, rozhodně nemohla podporovat život. Navíc tam, kde se na záznamech Flotily skvěly zářící věže jazarských arkologických měst, nebylo nic než holá skála. Srpek viditelné noční strany měsíce byl obloukem tmy, na němž nezářila žádná světla. Celá planeta vypadala, jako by ji někdo ponořil do kyseliny.

„Nezaznamenávám žádné známky života,“ hlásil Keru. „Ani energetické údaje. Je opuštěná.“