Přeložil Robert Čapek

Copyright © Georgia Kaufmann 2020

The right of Georgia Kaufmann to be identified as the Author of the Work has been asserted by her in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

All rights reserved.

No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system, or transmitted, in any form or by any means without the prior written permission of the publisher, nor be otherwise circulated in any form of binding or cover other than that in which it is published and without a similar condition being imposed on the subsequent purchaser.

All characters in this publication are fictitious and any resemblance to real persons, living or dead, is purely coincidental.

ISBN 978-80-249-4850-8

Mé matce Elizabeth Michaele Idě Anně Lorenz Kaufmannové, bez níž bych tento příběh vyprávět nemohla.

1

Kámen

1991

Už je čas, moje drahá? Opozdím se. Nestává se to často, ale jsem úplně v koncích. Ne, nejde vůbec o počasí – v listopadu nebývá New York příliš inspirativní, ani když je krásně. A nejde ani o to, že by letošní zimní kolekce byly hranaté a fádní. Problém je v tom, že mě nenapadá nic dostatečně přiměřeného, co bych si mohla obléct. Netvař se tak překvapeně, drahá. Možná vím, jak se obléct na večeři v Bílém domě, na módní přehlídku nebo na zasedání správní rady, ale všechny tyto události blednou ve srovnání s tím, jak důležitá je moje dnešní schůzka.

Prosím, zůstaň se mnou, má drahá. Uklidní mě to – a ta schůzka se tě ostatně také týká. Může změnit celé naše životy. Ale o nějaké věci se musím postarat ještě před ní. Nech ty papíry být, prosím. To je moje závěť, právě jsem ji kontrolovala. Vím, je mi teprve třiašedesát a rozhodně nemám v plánu během následujících pěti let zemřít, ale sama víš, že jsem ráda připravena na všechno. Jak jsem říkala, tahle schůzka je důležitá.

Znáš příběh tohoto domu, že? Jediná věc, kterou jsme při přestavování jeho obytných prostor nezměnili, byla tahle koupelna. Nikdy v životě jsem nepotkala obchodníka, který by nepočítal drobné. Lidé, kteří si vlastní jmění vydělali, nemají bezhlavé utrácení v povaze. Jakákoli volba, kterou udělám, je samozřejmě ovlivněná stylem, ale ještě víc porozuměním materiálům, jejich struktuře a funkci. Ať už jde o navrhování šatů, místností nebo vlastně čehokoli jiného, základem je to, jaký člověk zvolí materiál. Srdcem řemesla je rozumět látkám a materiálům a znát jejich silné a slabé stránky. A prvky, které jsem vybrala do této koupelny, mají velký vliv na celkovou atmosféru.

Víš, co je tohle? Celá koupelna je obložena mramorem. Ten samozřejmě pochází z Itálie – nejen proto, že jsem se tam narodila, ale hlavně proto, že indické mramory jsou porézní a nedají se leštit, takže jsou i přes svou bezkonkurenční krásu v koupelně prakticky nepoužitelné. Dobrý návrh vyžaduje k dokonale provedené práci krásné materiály. Tenhle mramor je krásný a naprosto nepropustný: vidíš, jak skoro ožívá jemnými praménky růžové, červené, šedé a bílé, které se spolu proplétají? Trvalo dlouho, než jsem dokázala najít ten nejjemnější, nejrůžovější mramor Arabescato Orobico Rosso. Ani nedokážu spočítat, kolik mramorových desek jsem si prohlédla, a už si nepamatuji, v kolika kamenických dílnách jsem byla, než jsem našla takhle bledý odstín. Později už mě nic nedokázalo přesvědčit k tomu, abych riskovala zničení tohoto mramoru tím, že bychom jej přesunuli do horní koupelny, takže zůstal tady. V hlavní koupelně nahoře je to jiné – tam jsem chtěla mít něco vznešeného, ale zároveň tlumeného. Podstata výběru spočívala v tom, aby bylo jasné, že pan James Mitchell není nějaký okázalý zbohatlík, ale člověk s vkusem. Bylo naprosto bez diskuse, že to musí být mramor z Carrary. Ale tolik bílé barvy v jedné místnosti? Vypadalo by to, jako když si člověk kupuje haute couture jen kvůli značce, ne pro vzhled, krejčovskou práci a látku. Tohle bylo pro lidi, kteří měli peníze, ale vkus ne.

Už se v tom ztrácím. Jsem nervózní. Připadám si mizerně. No tak, no tak. O čem jsem to mluvila? Aha, jistě. Už si vzpomínám: Breccia Oniciata – tenhle druh mramoru jsem nakonec pro horní koupelnu vybrala. Je to elegantní béžový mramor se skvrnkami a pruhy bílé, růžové a fialové barvy. A stejně jako musíš vybrat ten nejlepší kámen pro dlažbu a tu nejlepší látku pro šaty, i na setkání musíš zvolit ten nejlepší vzhled. Kdybych šla na obchodní schůzku, musela bych se rozhodnout, jak moc chci dělat dojem nebo flirtovat. Pokud bych chtěla všechny přesvědčit o svém obchodním umění a moci v okamžiku, kdy bych vešla do dveří, oblékla bych si Diora nebo Yvese Saint-Laurenta. Ve chvíli, kdy bych měla v úmyslu oslnit svým kreativním duchem, uměním a návrhářskými schopnostmi, vybrala bych si oblečení vlastní značky Dumarais. A kdybych hodlala přítomné okouzlit a uklidnit svou ženskostí a pak je zaplavit profesionalitou, vybrala bych si některý z modelů Chanel. Toho všeho bych dokázala dosáhnout během krátké chvíle, během níž bych vešla do dveří a přešla přes místnost. Dnes večer je to ale jiné.

Tohle je přece úplně směšné, má drahá – už jsi mě někdy viděla takhle váhat nad tím, co si obléct? Nikdy dřív mi můj šatník nepřipadal příliš velký. Problém spočívá v tom, že jsem vystrašená a zoufalá a vím, že musím udělat ten nejlepší dojem, ale nevím, odkud začít. Obvykle začínám u látky, má drahá, s ní všechno stojí i padá. To jsem zjistila hned poprvé, co jsem vytvarovala střih. Můžeš vyrobit stejný střih z vlny, hedvábí, bavlny nebo z jedné látky buď podél vlákna, nebo přes něj: vždycky dostaneš úplně jiný styl oblečení. Materiál pracuje na podprahové úrovni. Bavlna znamená léto a léto znamená nenucenost. Len je podobný, ale trochu uhlazenější a potřebuje daleko více sebejistoty na to, aby člověku nevadilo, že chodí trochu pomačkaný. Vlna znamená zimní období, útulnost a ochranu před chladem. Hedvábí se hodí pro každé roční období a vždycky znamená bohatství a luxus. Pokud jde o nylon a polyester, tak nylon má své místo ve spodním prádle a měl by vždycky zůstat ukrytý.

Pokud nebudeme počítat otlučený kufřík, ve kterém jsem měla uloženy dvoje šaty a nějaké prádlo, odešla jsem z domu – kde jsme mimochodem neměli ani sprchu a koupali jsme se pouze jednou týdně vždycky v neděli před odchodem do kostela – s příslovečnýma prázdnýma rukama. Z toho jsem se ke všemu, co dnes mám, vypracovala tvrdou prací a nadáním. Takže každý den přicházím ráno do své koupelny a sama sebe se ptám: jak chci dnes vypadat? S kým se mám dnes setkat? Čeho potřebuji dosáhnout? Než se obléknu, začnu se svým líčením a česáním, a když dosáhnu patřičného výsledku, jsem připravena vyrazit do světa a snažit se o co nejlepší výsledek. Nic nenechávám náhodě. Byla by ze mě skvělá chůva mladé dívky.

Mám štěstí – díky kombinaci přirozeného růstu a školení v držení těla a postojů, které jsem dostala u Diora, vypadám dobře téměř v každém oblečení. Nevím, jak je to možné, ale působím elegantně i v jednoduchém tričku a džínech. Když má člověk jednou styl, tak ho má bez ohledu na to, co si oblékne. Ale dnes večer? Nemám nejmenší představu o tom, co by mohlo vypadat nejpříhodněji, co by mohlo fungovat. Prostě nevím.

Musím ti vyprávět příběh. Je to dlouhý příběh. Je to můj příběh. Teprve až jej dokončím, budu vědět, co si na sebe vzít a jak se připravit. Ty mi v tom pomůžeš.

Všechno to samozřejmě začalo mou matkou; každý příběh začíná rodiči. Trvalo mi dlouhou dobu, než jsem pochopila, že lidé někdy bez ohledu na to, jak dobré mají úmysly, dělají věci špatně, a právě neplánované důsledky jejich činů mají na dítě často největší vliv.

Nejsou to žádné výmysly: když jsem byla malé dítě, opravdu jsme skoro nic neměli. Itálie byla ve třicátých letech dvacátého století opravdu chudá země a nahoře v Alpách lidé neměli moc peněz. Většina z nich byla drobnými sedláky. Lyžování a turistické výlety byly jen hudbou vzdálené budoucnosti. V Bressenu, trhovém městě v hlavním údolí, které se rozkládalo mezi Meranem a Bolzanem, největšími městy Jižního Tyrolska, nebyl dokonce ani hračkářský obchod. Byl tam jen malý výběr v zadní části obchodu s oblečením. U nás v Oberfalsu jediné hračky, které jsme kdy měli, vyřezávali sedláci ze dřeva za dlouhých zimních nocí.

Když mi bylo osm, dala mi matka k Vánocům malovanou dřevěnou panenku. Nebyla nijak oblečená, ale v mých dětských očích byla nádherná. Hrála jsem si s ní celé dny. Říkala jsem jí Alžběta podle malé anglické princezny, jejíž otec se právě stal králem. Už tehdy jsem uměla šít a plést. Tyhle věci se člověk naučil brzy – ne pro zábavu, ale jako praktické, nutné řemeslo. A tak jsem začala sbírat různé útržky starých ubrousků, čajových podložek i zbytků oblečení, a po večerech, když mě matka nepotřebovala v hostinci, jsem seděla a šila pro svou panenku oblečení – jeden velký steh za druhým. Těžko si někdo dokáže představit, jak moje první snaha o oděvní návrh vypadala, ale v té době jsem měla ze své práce radost. Ušila jsem jí šaty s krajkovým živůtkem, který pocházel ze starého ubrousku. Dala jsem dohromady bílé bavlněné kalhotky a košilku. Upletla jsem jí ponožky, které nedržely, a svetr. Když až k nám nahoru do hor pronikly zprávy o nadcházející korunovaci princeznina otce a v oblastních novinách Dolomitten o ní napsali článek, ustřihla jsem kus tmavomodrého šátku se žlutými kvítky, který jsem dostala ke svému dirndlu, a vyrobila jsem pro svou panenku na obřad dlouhou, splývavou vlečku.

Nejdřív jsem si ji schovávala doma, ale postupně jsem ji začala nosit s sebou; nejdřív do kostela a pak i ve složeném šátku do školy. Sotva se mi do něj vešla – nohy jí vždycky trčely jedním rohem ven – ale měla jsem za to, že i budoucí královna potřebuje vzdělání. Od královské korunovace v květnu toho roku uběhl sotva týden, když jsem své kamarádce Ingrid Stimpflové ukazovala, jak šla princezna Alžběta za svým otcem. Napadlo nás, že bychom jí možná dokázaly ušít ke vlečce kožešinový límec – Ingridin otec minulý týden donesl domů zajíce na guláš a ji napadlo, že bychom mohly kouskem kožešiny napodobit hermelín. Zatímco Ingrid mluvila, uhlazovala jsem princezně vlečku za zády, ale najednou v půlce věty zmlkla, podívala se mi přes rameno za záda a zamračila se. Obrátila jsem se.

Přikradl se za mě Rudi Ramoser. I když mu bylo teprve třináct, byl vysoký, silně stavěný a měl velké svaly. Byl docela hezký, plavovlasý a modrooký a jeho přirozené naparování posilovalo to, že jeho otec patřil k nejbohatším mužům ve městě a byl švagrem Herr Gubera, místního starosty.

„Du, Gitsch!“ zavolal na mě Rudi. „S čím si to hraješ?“ Udělal ke mně další krok a zašklebil se.

„S panenkou,“ řekla jsem, podívala jsem se na něho a neustoupila jsem ani o krok. Na šikanování jsem byla zvyklá.

„Tohle je panenka?“ Ušklíbl se a rozhlédl se, aby zjistil, jestli se někdo dívá. „Vypadá to spíš jako kus klacku.“

Byl větší než já; nestál o mou panenku, ale chtěl se mi dostat pod kůži. Pohled, který měl v očích, jsem vídávala u svého otce, když byl opilý. Už jsem se naučila, že je lepší, když zůstanu stranou. „Je moje,“ dodala jsem a konečně jsem udělala krok dozadu. „Já se tě nebojím, jsi jenom Raudi.“

„Je to princezna Alžběta.“ Ingrid Stimpflová sice byla hodná dívka, ale moc jí to nemyslelo.

„Princezna Alžběta.“ Natáhl se ke mně, aby mi ji vzal, ale já si ji přitiskla k hrudi. „Ukaž mi ji,“ zavrčel tiše a začal mi od panenky odtahovat prsty jeden po druhém a bolestivě je mačkal ve svém sevření.

Když mi panenku vykroutil z ruky, obrátil se a vykročil pryč. „Zítra ti řeknu, co za ni chci, pokud ji budeš chtít zpátky.“

Ingrid začala fňukat. Ruce jsem měla celé rozbolavělé a začervenalé z jeho sevření, jak mi Alžbětu vytahoval z prstů. Kousla jsem se do rtu. Nedovolím mu, aby mě rozplakal.

Mí rodiče s námi nikdy netrávili moc času. Moje matka vedla Gasthaus Falsspitze, jedinou nálevnu a restauraci v Oberfalsu. Pracovala neuvěřitelně tvrdě (myslím, že tuhle dobrou vlastnost jsem po ní zdědila). Na rozdíl od mého otce, který byl zhýralý, měla nekonečnou trpělivost. Když byla nálevna otevřená, měla vždy spoustu práce, a přestože si na nás dokázala kdykoli chvilku udělat, věděli jsme, že je lepší ji při vaření nerušit. Připadalo nám, že se v rituálech a rutině při sekání, strouhání a míchání dokáže úplně ztratit. V jejích pohybech byl meditativní rytmus, který jsem vždycky ráda sledovala.

Když jsem toho odpoledne bez dechu a vystrašená vběhla do kuchyně, právě připravovala knödel. Na válu před sebou měla připravený všechen starý chleba z předchozího dne a v ruce se jí míhal velký nůž, když jej rozdělovala na menší kousky do knedlíků. Podle fáze postupu se dalo docela dobře určit, kolik je právě hodin. Nyní už muselo být někdy kolem třetí.

„Matko,“ snažila jsem se získat nejistým hlasem její pozornost. Dodnes si pamatuji, jak jsem s úzkostí myslela na ztrátu své panenky a zároveň jsem se bála, že ji ruším od práce.

Nůž se zvedl a začal sekat další kus chleba.

„Matko!“ zavolala jsem hlasitěji.

Zvedla ke mně pohled. Čepel nože se pustila do dalšího ztvrdlého chleba. „Mám práci,“ řekla.

Z očí se mi vyřinuly slzy. „Rudi Ramoser ukradl princeznu Alžbětu.“

„Koho?“ zeptala se po dlouhé, nesoustředěné odmlce.

„Moji panenku. Tu, kterou jsi mi dala k Vánocům.“

Odložila nůž a chvilku se na mě dívala. „Tak si ji vezmi zpátky.“

„Ale jemu je třináct, matko. Je větší než já.“

„Roso, vždyť je to jen panenka. Na tohle mám moc práce.“ A zvedla znovu svůj nůž.

Následujícího dne na mě Rudi Ramoser čekal před školou, když skončilo vyučování. Opíral se o stěnu protějšího domu a mluvil s dalšími chlapci, ale když mě viděl, tak se od nich odtrhl.

„Tak co, chceš svou panenku zpátky, Gitsch?“ Jeho modré oči vypadaly nevinně, ale v hlase se mu ozývaly posměšky.

„Ano,“ odpověděla jsem a snažila jsem se, aby v mém hlase nezněl strach.

„Potkáme se u mostu. Ve tři hodiny.“

Gasthaus se nacházel v samém centru vesnice a cesta do Unterfalsu a St. Martinu začínala na náměstí a směrem pryč z obce překračovala na mostě řeku Fals. Ulice byly po škole prázdné; děti měly doma práci, jejich matky připravovaly večeři a otcové byli stále ještě v práci. V každém domě, kolem kterého jsem procházela, jsem všechny znala. Zastavila jsem se u fresky svatého Jiří na domě, kde bydleli Koflerovi. Byli na ni velmi hrdí. Uvědomila jsem si, že jsem měla říct Ingrid nebo své sestře Christl, aby šly se mnou. Sice jsem byla dobře oblečená v čepici, rukavicích, šále a tlustém pleteném kabátku, ale i tak jsem se chvěla.

Rudiho a jeho kamarády jsem zaslechla dřív, než jsem dorazila k mostu. Byli dole u potoka, jehož koryto bylo s jarním táním docela plné. Házeli kamenné žabky přes vodu na druhý břeh. Zastavila jsem se nahoře na blátivé stezce, která vedla dolů k vodě, a pozorně jsem se rozhlédla. Žádný z nich neměl Alžbětu v ruce a neviděla jsem ji ani na zemi.

„Kde je moje panenka?“ zavolala jsem na ně zděšeně.

„Tady.“ Rudi ukázal do vzduchu. Pověsil princeznu Alžbětu na větev stromu, který se nakláněl nad říční břeh.

„Takhle vysoko nedosáhnu.“ Snažila jsem se potlačit slzy, které se mi draly do očí.

„Já ti ji sundám,“ řekl.

Dívala jsem se na něho. Ani se nepohnul. Voda, která se valila korytem, se tříštila na kamenech a do vzduchu se zvedala jemná tříšť, zářící ve slabém slunečním světle. Našpulila jsem rty; uvědomila jsem si, že tihle lidé pohrdají slabochy, takže jsem se rozhodla, že si budu stát na svém.

„Ale nejdřív pro mě musíš něco na oplátku udělat.“

Ostatní chlapci přestali házet kameny do vody a sestoupili se kolem něho jako stádo ovcí. Pomalu jsem sešla po stezce dolů. Klouzalo to. Byl o hlavu větší než většina chlapců a já byla ještě menší než ten nejmenší z nich.

„Chci ji zpátky,“ řekla jsem rozhodně.

„To si budeš muset zasloužit,“ odpověděl a tvář mu zkřivil úsměv. Na loukách nad hranicí stromů se ještě pořád rozprostíraly zbytky sněhu. Byli jsme sami a mimo dohled.

Dívala jsem se na něho a přemýšlela jsem, co by asi tak mohl chtít. Moc jsem toho sama neměla a rozhodně to nebylo nic, o co by mohl stát chlapec jako on. Bylo mi jasné, že moc velký čtenář nebude, takže jsem mu své knížky ani nenabídla. „Jak?“ zeptala jsem se po chvilce ticha.

„No…,“ usmál se na své kamarády. „Zvedni si sukni.“

Chlapci se rozesmáli.

„Cože?“

„Zvedni ji,“ opakoval Rudi. „Chceme se podívat, Gitschele.“ Upřeně se na mě díval a někteří další chlapci se usmívali, jen Michael Stimpfl, Ingridin bratranec, měl oči sklopené k zemi. Ve škole jsme se při hodinách tělocviku svlékali do kalhotek a košilky, ale tohle mi připadalo jiné, nevěděla jsem proč. Nepřipadalo mi ale, že bych to musela odmítat. Jeho modré oči se do mě vpalovaly. Řekla jsem si, že už ve škole viděl dost dívčích kalhotek, jako byly ty mé, a já chci dostat Alžbětu zpátky, takže jsem si zvedla lem sukně. Chlapci se zase rozesmáli a já cítila, jak mi rudne tvář. Pokusila jsem se svůj stud zamaskovat, pustila jsem lem sukně dolů a látka mi znovu objala stehna.

„Teď mi ji dej zpátky,“ požádala jsem ho.

„Ještě jsme neskončili,“ uchechtl se. „Neříkal jsem, že toho máš nechat. Teď si zvedni sukni a stáhni si kalhotky.“

Nechápavě jsem na něho zírala. Tohle jsme na hodinách tělocviku nikdy nedělali. A nedělala jsem to ani před jinými dívkami – když jsme chodily na toaletu, vždycky tam byly dveře, za kterými se člověk mohl schovat. Bylo mi jasné, že tohle je špatná věc, možná je to dokonce hřích. Udělala jsem chybu, když jsem se podvolila jeho prvnímu příkazu, a on teď stejně jako další tyrani neměl důvod přestávat.

„Ne,“ řekla jsem a napřímila jsem se, abych vypadala vyšší. „Udělala jsem, co jsi po mně chtěl, takže mi teď vrátíš mou panenku.“

„Nedostaneš ji dřív, než uděláš, co jsem ti řekl,“ odsekl, udělal ke mně krok a pokusil se mě popadnout.

Kameny pod mýma nohama byly kluzké a lesklé, a když jsem před ním ucouvla, ztratila jsem rovnováhu. Kolem paže se mi sevřela jeho ruka jako kleště a začal mě zvedat k sobě. Popadla jsem ze země uvolněný kámen, zkroutila jsem se v jeho sevření a vší silou ho udeřila. Z Rudiho tváře vyrazila krev, pustil mě a zaječel.

Dopadla jsem tvrdě na zem, pak jsem se vyškrábala zpátky nahoru po stezce nahoru a dala jsem se na útěk. Běžela jsem, dokud jsem nedorazila k Ramoserově pekárně. Když jsem vběhla dovnitř, právě odtamtud vycházel starosta, Rudiho strýc, podsaditý a klidný muž. Proběhla jsem kolem něho a obklopena hutným, sladkým pachem droždí jsem se zastavila. Pan Ramoser, Rudiho otec, se na mě překvapeně podíval přes pult. Šaty jsem měla ušpiněné, kolena odřená do krve a tvář mokrou od slz.

„Rudi mi ukradl panenku,“ vyrazila jsem ze sebe. „Princeznu Alžbětu. Nutil mě k… a stejně mi ji pak nechtěl vrátit, musela jsem ho udeřit kamenem. Myslím, že jsem ho zabila.“

Pan Ramoser se na mě zahleděl vytřeštěnýma modrýma očima.

„Co to to děvče říkalo?“ ozval se mi za zády hlas starosty Grubera. „Že zabilo Rudiho?“

„Jen jsem chtěla zpátky svou panenku,“ řekla jsem, abych jim celou věc vysvětlila.

„Co že jsi to udělala mému synovi?“ rozkřikl se pan Ramoser.

„Ona neudělala nic,“ řekl Michael Stimpfl, který se dovnitř protáhl kolem starosty. „Za všechno může Rudi. Chtěl po ní, aby dělala věci. Je jí teprve osm let. Není to správné.“ Udělal krok ke mně a vytáhl z kabátu princeznu Alžbětu. „Tady, vezmi si ji,“ dodal Michael.

Vytrhla jsem mu princeznu Alžbětu z ruky a přitiskla jsem si ji k hrudi. Šaty měla mokré a potrhané a pod prsty jsem cítila, jak všechny moje pracně utažené švy povolují. Tělem mi otřásl vzlyk.

Teprve ve chvíli, kdy jsem se konečně dostala domů, jsem si uvědomila, že ještě pořád držím v ruce ten kámen. Zvedla jsem jej ke světlu, abych si jej prohlédla. Oberfals byl postavený na chudé, tenké vrstvě půdy, která jako by po skalním podloží klouzala. Nyní už vím, že tím podkladem byla břidlice. Tento kámen tvoří miliony malých plochých vrstev slídy, které vypadají jako několikavrstvý plast, propletené s vrstvami křemene a živce, mezi nimiž se nacházejí tvrdé krystaly granátu. Břidlice není tak tvrdá jako vápenec, z něhož vzniká mramor. Je měkká a křehká. Jako dítě jsem od sebe odlamovala jednotlivé vrstvy živce nehty prstů.

Jen díky neuvěřitelné náhodě se právě na hraně kamene, který jsem naslepo popadla ze země, nacházel kus temně červeného granátu. Kdyby jej tvořil jednolitý živec, odrazil by se Rudimu neškodně od tváře a on by mě znovu chytil. Místo toho měl mít už navěky nad levým spánkem, kam jsem mu do tváře vrazila temně červený krystal, jizvu. Všechno je otázka volby – i kámen, který se pro svou úlohu hodí, dokáže člověku dobře posloužit.

2

Párátka

Když jsem nervózní, jako třeba právě nyní, usmívám se. Když mě můj instinkt nutí k tomu, abych ukázala zuby, je velmi těžké udržet tvář v naprostém klidu. Někdy si říkám, jestli to není nějaký pradávný důsledek stresu; rozdíl mezi vyceněním zubů v úsměvu a v hrozivém úšklebku není příliš velký. Moje zuby jsou samozřejmě bílé a silné. Jejich pravidelné čištění kartáčkem a zubní nití je pro mě téměř posvátný obřad. Během svého života jsem vyzkoušela všechny možné techniky: zubní pásky, zubní nitě, hlučné ústní sprchy, nitě natažené mezi dvěma rameny tak, že vypadají jako dětský prak, i všechny ty kartáčky s drobnými drátky, které jsou barevně rozděleny podle velikosti (větší na zdravé dásně, menší pro dásně zasažené zánětem), které vypadají jako zmenšené verze kartáčků pro dětské láhve na umělou výživu. Než si vyčistím každou část chrupu jeden zub po druhém, zabere to neuvěřitelnou spoustu času a trpělivosti a mám celou čelist bolavou od toho, jak je doširoka otevřená v bezhlesém výkřiku. Výhodou je ovšem to, že se můžu dodnes chlubit tím, že mám všechny zuby vlastní a všechny jsou zářivě mléčně bílé jako perleťový povlak lastury. Když jsem byla ještě dítě, byl život jednodušší. Používali jsme párátka.

*

Každé ráno po snídani jsem ještě před odchodem do školy šla ke skříni v kuchyni a vytáhla z něj krabici párátek. Měla jsem za úkol doplňování pepřenek a solniček na každém stole a ukládání párátek do dřevěných přihrádek vedle nich. Bylo tehdy zvykem, že si všichni po jídle – zatímco zapíjeli oběd, večeři nebo matčin proslulý strudel  – čistili prostor mezi zuby párátkem. Byl to diskrétní, ale velmi veřejný rituál.

Kdybych se šťourala v zubech na veřejnosti dnes, připadalo by mi to vulgární. Tenhle úkon provádím pomocí zubní nitě tady, ve svém soukromém prostoru. Když jsem ale jako dítě vyrůstala v hostinci, byla hranice mezi tím, co je veřejné a soukromé, daleko rozmazanější. Díky tomu jsem dnes na své soukromí daleko opatrnější. Nemyslím, že bych kdy vnímala veřejnou oblast a moc podívané jsem si neuvědomila dřív než na konci léta roku 1943. Děti, které vyrůstaly za války, ji nemají k čemu přirovnávat, pro ně je úplně normální. Trvalo ještě nějakou dobu, než jsem si uvědomila, že Jižní Tyrolsko, moje vlast, bylo k Itálii násilně připojeno po skončení první světové války, kdy se celá rakousko-uherská říše rozpadla na kusy. Lidé se snažili naroubovat původní rakouské, německy hovořící alpské Jižní Tyrolsko k Itálii a působilo to podobně sourodě, jako bych se pokoušela přišít na princeznu Alžbětu ruku plyšového medvídka.

V době, kdy mi bylo jedenáct, se celé rodiny trápily volbou, na kterou stranu se postavit – jestli jsou Němci, nebo Italové. Tyto dva fašistické národy uzavřely dohodu, která se dotkla všech stránek každodenního života. Mladí muži se mohli rozhodnout, zda se přihlásí mezi Hitlerovy nacisty, nebo k Mussoliniho černokošiláčům. Rozpadaly se celé rodiny. Ti, kteří se rozhodli zůstat, byli mnohými pokládáni za zrádce, zatímco těm, kteří odešli do Německa, ostatní spílali do nacistů. Muži mizeli postupně, když se potají zapsali do jedné nebo druhé armády, a jejich rodiny o tom mluvily pokud možno co nejméně. Drželi jsme si věci vždycky u těla – byli jsme lidé z hor a mluvili jsme o počasí, pozdním sněhu a letních bouřích, které ohrožovaly naši úrodu, ne o věcech, za které jsme se styděli.

A pak se v září roku 1943 všechno od základů změnilo. Spojenci vytlačili Mussoliniho na sever, kde kolem Lago di Garda ustavil svůj loutkový stát v Salò, a Němci, kteří nedokázali odolat příležitosti, mé rodné Jižní Tyrolsko obsadili a prohlásili je za součást Velkoněmecké říše. Sice to vyřešilo nejistotu ohledně toho, na kterou stranu se postavit, ale v mnoha ohledech byly věci ještě složitější. Mí rodiče se nedokázali smířit s tím, že se narodili v Rakousku, žili celé životy v Itálii a nyní se z nich stali Němci, ačkoli se nikdy nepřestěhovali z Oberfalsu. Ještě nebylo ani poledne, když jsme poprvé zaslechli zvuk vzdálených zvonů z Unterfalsu a pak ze St. Martinu kousek od nás. Herman Egger, zvoník v St. Martinu, každý týden hrál stejné melodie; znali jsme jeho práci tak důvěrně, že nám bylo jasné, že by podobnou kakofonii nikdy úmyslně nevytvořil. Ostré, nepříjemné údery kovu na kov zněly rytmem, kterému jsme všichni instinktivně rozuměli. Bylo to poplašné varování před špatnými věcmi, které se blížily.

Naše učitelka Fräulein Petschová nás poslala ze školy domů a naléhala, abychom se cestou nikde nezdržovali. Když jsme s mou sestrou Christl a panem Maierem, místním pošťákem, dorazili na náměstí, museli jsme si cestu prorážet proudem mužů, který odcházel z hostince. Matka stála u dveří a zamkla je v okamžiku, kdy jsme všichni tři dorazili dovnitř. Laurin Maier přešel přes vyprázdněnou místnost ke svému obvyklému stolu a cestou k němu pozdravil starého pana Holznera. Tomu vždycky trvalo skoro celé dopoledne, než dorazil do hostince, a většinu večera mu zase zabral návrat do jeho chalupy, a matka si musela uvědomit, jak kruté by bylo, kdyby ho poslala ode dveří zpátky. Sama se pustila do zavírání okenic a řekla mi, abych panu Holznerovi mezitím donesla korbel piva, semmelbrot a speck. Když zavřela poslední u stolu pana Maiera, v místnosti se setmělo. Obrátila se od okna, pošťák k ní vzhlédl a krátce spolu mluvili. Nepožádala ho, aby odešel.

Chodil k nám každý den ve stejnou dobu, aby poobědval a přečetl si noviny. Byl v našem údolí vzácnost, protože nebyl ženatý. Tehdy mi připadal starý, ale když na to myslím, tak mu nemohlo být víc než čtyřicet. Byl to silný muž, vysoký a silně stavěný, ale dokázal se po údolních stezkách na svých pochůzkách pohybovat svižně. Matka mi přikázala, abych mu načepovala pivo, a sama se vydala do kuchyně, aby mu připravila oběd. Pan Maier si otevřel výtisk Dolomitten a při čtení upíjel ze sklenice. Já a Christl jsme si chvíli hrály s pivními tácky, dokud se matka nevrátila s gulášovou polévkou a chlebem. Pak nás obě vyhnala do poschodí.

Mezi všemi pocity, které vyzvánění probudilo, u nás dětí převládala nejvíc zvědavost. Do šestnáctých narozenin mi tehdy zbýval sotva měsíc a nejdál jsem od našeho domu byla na cestě, kterou jsme prováděli dvakrát ročně – před příchodem sněhu a poté, co roztál – dolů údolím do Bressenu. Toto město se rozkládalo kolem mostu klenoucího se přes rychlý proud řeky Etsch a naše malé údolí Falstal se tam napojovalo na větší údolí Vinschgau. Jezdívali jsme tam na pivovarské káře za prázdnými sudy od piva. Matka nám kupovala na jaře letní šaty a na podzim zimní oblečení. Já měla štěstí. Jako nejstarší dívka v rodině jsem vždycky dostávala něco nového; má sestra se dočkala nových šatů jen tehdy, když už se moje staré nedaly opravit. Procházely jsme se uličkami města a obdivovaly nástěnné malby, kterými majitelé domů dávali najevo své cítění nebo řemesla. Nikdy jsem tam nedokázala vstoupit do hostince, abych předtím chvíli neobdivovala obraz svatého Jiří, který stál pevně ve třmenech svého koně a vrážel kopí do draka, ležícího pod kopyty. Plameny z dračí tlamy vystřelovaly až k okapu. Mimo dosah plamenů se nad vchodem do hostince vznášeli cherubíni a se spokojenými úsměvy se dívali na přicházející zákazníky. Poté, co jsme udělaly několik menších nákupů, jsme tam vždycky obědvaly a sledovaly, jak naši rodiče zdvořile popíjejí pivo s majitelem (z tohoto pivovaru jsme nakupovali všechno pivo, které jsme doma prodávali). O životě ve městě a o světě za hranicemi našeho malého údolí jsme nevěděly vůbec nic.

Vojáci, kteří nyní přišli do našeho údolí, nepocházeli z Bressenu, ale z druhé strany hor, dokonce až z jiné země – byli to Němci.

*

Náš hostinec stál v rohu čtvercového náměstí, nejblíž k ústí údolí. Cesta z Oberfalsu se příkře zvedala, až skončila plotem se schůdky. Když k nám matka později přešla nahoru, otevřela okna a zatáhla okenice na západku, takže jsme viděly svislou mezerou mezi oběma křídly. Vyhlížely jsme napjatě ven, poslouchaly jsme zvuky hlasů, které se k nám nesly z náměstí, a čekaly jsme.

Na náměstí pod námi se začali shromažďovat lidé. Bylo jednoduché rozeznat, kdo to byl: ctižádostiví, nespokojení a odstrčení. Gruberovi stáli hned vedle Ramoserových – Rudi a jeho bratři na sobě měli kožené kalhoty a jejich sestry stály v dirndlech – všichni byli oblečení ve vlněných kabátech, seřazení podle velikosti a mávali vlajkami s hákovými kříži. Přišli tam i pan a paní Demetzovi z obchodu se smíšeným zbožím, Koflerovi, Hallerovi, Obristinovi a Mahlknechtovi, jedna rodina stála vedle druhé. Muži, kteří na sobě měli modré sedlácké zástěry, patřili k těm, kteří nevlastnili dost půdy na to, aby z ní uživili rodiny. Rodiče a starší děti museli pracovat na větších, bohatších usedlostech. Ti všichni nyní na náměstí přišli v ošumělém oblečení a s hladovými výrazy a čekali, až přijde změna.

Zvuk motorů ze silnice, která se vinula z Flastalu do Vinschgau, jsme zaslechly dřív, než jsme cokoli zahlédly. Na náměstí před kostel přijely nejdřív dva motocykly, za nimi tři nákladní vozy a velký mercedes. Všechna vozidla zaparkovala v jedné řadě. Z nákladních vozů vyskákala skupina vojáků s batohy a vybavením, a na okamžik se rozpoutal chaos. Během pouhých několika sekund vyplnili prostor, jenž kromě toulavých koček a psů a vdov, které v černých šatech chodily do kostela, většinou býval prázdný. Pak se na náměstí znovu rozhostil klid. Vojáci se seřadili do dvou úhledných skupin a mezi nimi stál jejich velitel.

Věděla jsem, proč sem přišli. Oberfals sice ležel ve slepém údolí, ale nad ním se vinula úzká, točitá stezka, kterou mohl člověk přes hory projít do Švýcarska. Několik válečných let to byla úniková cesta pro každého, kdo chtěl prchnout před německou armádou.

Poručík čekal s rukama založenýma za napřímenými zády, obklopen svými vojáky. Z davu přihlížejících se vynořil náš starosta pan Gruber. Nejistým krokem a se svěšenou hlavou se vydal k poručíkovi a zdálo se, jako by se celý scvrkl. Stály jsme schoulené kolem okna a sledovaly jsme, jak se Gruber zastavil a pokusil se napřímit, když se pustil do přivítání poručíka, který se nad ním tyčil naprosto nehybně jako socha svatého Martina v našem kostele. Sledovala jsem to okouzleně a vyděšeně zároveň. Několikrát jsme v Bressenu viděly italské vojáky, ale ti vypadali neupraveně a nenuceně. Skupina německých vojenských vozidel a vojáků stojících v přísném pozoru s hlavněmi pušek namířenými do nebe vypadala mrazivě.

Nikdo neslyšel, o čem spolu mluvili, ale připadalo mi, že když k našemu obtloustlému starostovi poručík sklonil hlavu, pomalu z něho vysál všechnu obřadnost a sebedůvěru. Když Gruber přikývl a obrátil se, aby promluvil ke shromážděným vesničanům, vypadal naprosto zničeně. Úzkou škvírou mezi okenicemi jsem viděla, jak jeho jindy zarudlá a spokojená tvář zbledla a jeho těžké tváře se roztekly do měkkého tuku. O jeho osudu bylo rozhodnuto: udělá všechno, co si budou Němci přát. V klidu a bez vzrušení, ale zároveň bez duše.

„Meine sehr verehrten Damen und Herren,“ začal mdlým hlasem. „Kdo nám pomůže poskytnout ubytování feldwebelovi a těmto skvělým mladým vojákům?“ Když se neozvala žádná odpověď, obrátil se k veliteli. „Mohli byste se mezitím najíst v našem skvělém hostinci?“ Vykročil s poručíkem směrem k našemu domu a pan Ramoser se mezitím vydal se seržantem a dalšími dvěma vojáky pryč. Seběhly jsme do přízemí. Moje matka se ani nezastavila a vykročila ke dveřím.

„Roso,“ řekla mi tiše, „ukliď stůl po panu Maierovi.“ Zhluboka se nadechla, otočila klíčem v zámku a na tváři vyloudila úsměv k přivítání zákazníků.

Až tehdy jsem si uvědomila, že náš pošťák mezitím odešel. Pomyslela jsem si, že nejspíš vyklouzl zadním vchodem. Vykročila jsem k jeho stolu, ale pak jsem se zastavila. Okenice u něj byly pootevřené, což znamenalo, že slyšel a viděl všechno. V talíři zůstala ještě trocha guláše a ve sklenici polovina piva. Na stole ležel převržený stojánek na párátka a všechna ležela na bledě zeleném ubruse, vyrovnaná do dvou hromádek. Došlo mi, že Herr Maier celou zásobu přelámal napůl. K něčemu takovému by potřeboval pořádnou sílu. A některé špičky párátek byly zčervenalé čerstvou krví.

3

Pudr

Teď, když jsem se osušila a krém se mi vsákl do pokožky, se cítím čerstvě. Přichází řada na tradiční pudr – první zkrášlovací prostředek, se kterým se většina lidí potká. Matky jej nanášejí na pokožku svých dětí, aby zůstala krásně měkká a jemná. Jen si přičichni, má drahá, tohle je nádherná vůně malých dětí. Neprodává se v dózách z broušeného skla a kupuješ si jej v jednoduchém papírovém balení, ale nenech se mýlit: výběr pudru je stejně důležitý jako volba parfému. Nesejde na tom, že nikdo nevidí, jak jej používáš. Můžeš si nanést jemný poprašek mezi prsty na nohou, za parných letních dní si pokrýt pokožku pod podprsenkou vrstvou, která zabrání potu, aby narušil lesk a splývavost tvých šatů tmavými skvrnami, nebo si lehce zapudruješ ramena. Musí ale být kvalitní – příliš výrazný pudr bude stát v cestě parfému a příliš hrubý pudr bude vidět. Pudr musí vonět čistě a prášek musí být dost jemný na to, aby byl průsvitný, ne bílý jako křída. Mám dva pudry: jeden s bulharským růžovým olejem pro dny, kdy nejdu ven, a druhý čistý dětský.

Během války, a obzvlášť po příchodu Němců, se pudr zařadil na dlouhý seznam věcí, po kterých všichni toužili a které nikdo nemohl sehnat. Nacházeli jsme se mezi spojenci, osvobozujícími jih Itálie, a Němci, kteří se snažili udržet sever země za každou cenu, a záviseli jsme na balíčcích, které muži v těžkých kabátech ukrývali v dřevěných stodolách, kam se v létě schovávaly krávy na pastvě. Úzká stezka v průsmyku na švýcarské hranici se prohlubovala a rozšiřovala mnoha těžkými kroky. Neprocházeli po ní jen pašeráci, ale také hladoví a vyděšení lidé prchající před nacisty. Bylo příliš mnoho věcí, které se dít nesměly, a věcí, které se raději dít neměly.

Poručík se najedl v našem hostinci, z vesnice odjel a nechal v čele místní posádky seržanta. Večer seděli muži v nálevně a nikdo na pivo a karty ani nepomyslel. Vzrušené rozhovory, plné obav, se točily kolem událostí dnešního odpoledne: do naší vesnice vstoupily dějiny.

Kolem sedmé hodiny do hostince vešel feldwebel se dvěma dalšími muži a rozhlédli se po místnosti. Vesničané se podívali na vetřelce a pak zase sklopili pohledy k deskám stolů a nálevnu zahalilo neobvyklé ticho. Stůl pana Maiera byl prázdný, a tak k němu feldwebel se svými dvěma muži zamířil. Když procházeli místností, zůstával za nimi slabý nepříjemný pach.

Obvykle jsem v té době obsluhovala u stolů já, ale tentokrát mě zastoupila matka. Slyšela jsem její hlas až vzadu u nálevního pultu. Její slova nezněla nepřátelsky, ale také se v nich nenacházela žádná hřejivost. Poslouchala jsem, jak vyjmenovává známé pokrmy, a snažila jsem se na vojáky nezírat. Feldwebel byl obrovský muž, stejně široký jako vysoký – jeho velké tělo se táhlo do všech stran. Ani jeden ze dvojice zbývajících vojáků nevypadal o moc starší než já. Jeden byl hubený a nervózní, další vypadal jako typický árijský bůh. Žádný z chlapců v naší vesnici se mu nemohl rovnat. Oba působili ztuhle a seděli u stolu vzpřímeně, jako by se dokázali udržet na jednom místě jen silou vůle. Poslala jsem k jejich stolu sestru s krabičkou párátek. Když se vrátila, byl na její tváři vidět odpor. „Ten chlap smrdí,“ řekla s nakrčeným nosem.

A tak začal feldwebel Schleich sedat u stolu pana Maiera. Pošťák žil v St. Martinu a obvykle se v hostinci zastavoval na cestě při roznášce pošty v našem údolí. Tato cesta ho v zimě vedla po zrádných stezkách nahoru k usedlostem, schouleným pod závějemi sněhu, a v létě zase spěchal před bouřkami, které v srpnu zaplavovaly pole přívaly vody a ničily seno. Až do dne, kdy do vesnice dorazili nacisté, v našem hostinci každý den obědval u stolu nejdále od dveří. Měl od něj skvělý výhled na celé náměstí a každého, kdo se k hostinci blížil. Sedláci, kteří přijeli do údolí pro zásoby a potraviny, se u nás vždycky zastavili, aby si dali pivo a zeptali se pošťáka, jestli pro ně má nějakou poštu. Mnohokrát si takhle ušetřil hodiny cesty k výše položeným usedlostem, když se u jeho stolu zastavovali sedláci v modrých zástěrách a s plstěnými klobouky na hlavách, které člověk jasně poznal podle tváří, vrásčitých a vyleštěných paprsky slunce i větrem. Každý se s ním vždy pozdravil a mnoho jich odcházelo s poštou pro sebe nebo blízkého souseda nacpanou do kapsy. Po příjezdu feldwebela Schleicha a ostatních vojáků trvalo celý týden, než se pan Maier vrátil.

V té době už Schleich pokládal jeho stůl za vlastní majetek. Vždycky přišel, odstrčil si jej a ztěžka usadil své velké tělo na dřevěnou lavici, stojící u stěny. Pak vzal do ruky jídelní lístek a zamžoural na něj svýma malýma očima, zapadlýma do napjaté a růžové tváře. S kamarádkami jsme mu začaly říkat feldwebel Smraďoch. Kdykoli někam přišel, jeho příchod oznamoval už z dálky jeho kyselý pach, a když odcházel, táhl se za ním. Po nějaké době jsme si uvědomili, že páchne jako zrající sýr.

A pak se jednoho dne Laurin Maier vrátil ke svému obvyklému stolu a požádal o guláš a knödel. Když vešel do hostince, všichni ho zdravili a trvalo mu celých pět minut, než se dostal ke své židli. Právě se poprvé napil ze sklenice a užíval si ten slastný okamžik, který pijáci piva zažívají po prvním doušku, když dveře do hostince zastínila obrovská feldwebelova postava. Schleich zahlédl pošťáka u stolu, jakmile překročil práh dveří, a na okamžik se zastavil. V jeho tváři nebyl patrný žádný výraz. Pak úmyslně pomalu vykročil ke stolu. Jako vždy ho doprovázeli dva mladí vojáci.

„Tenhle stůl patří mně,“ řekl svým melodickým, zpěvným švábským přízvukem, který se vůbec nehodil k jeho obrovitému tělu.

Pan Maier se na něho podíval a znovu zvedl sklenici. „Ve skutečnosti tenhle stůl patří paní Kusstatscherové,“ řekl, „ale já jako dlouholetý zákazník sedám jen tady.“ Zhluboka se napil, ale jeho pohled ani na okamžik neuhnul z felwebelových očí.

Vojáci, kteří stáli po stranách svého velitele, se tvářili, jako by chtěli být někde jinde, daleko odsud.

„Spießi?“ ozval se jeden z nich, štíhlý a hezký muž s hodností vojína. Všichni ve vesnici věděli, že se jmenuje Karl Heinz Köhler. Schleich se nahrbil a obě ruce sevřel na opěradle židle na místě proti pošťákovi.

Pan Maier si utrhl kousek chleba a omočil jej v husté červené omáčce ve své misce. Předklonil se, zvedl chleba k ústům a řekl zcela jasně a nahlas: „Jak už jsem říkal, sedávám tady celé roky. Tohle je moje místo. Nemohu si samozřejmě stěžovat, když je použijete v době, kdy tu nebudu, ale teď bych byl rád, kdybyste šli jinam. Stydne mi guláš.“ A zakousl se do měkkého chleba.

Všichni v místnosti pošťákova slova jasně slyšeli a feldwebel to věděl. Zvedl ruce k opasku, kde měl v pouzdru pistoli. Pak se k němu ale naklonil jeho druhý společník, vysoký a kostnatý voják, a něco mu začal šeptat do ucha. Na dlouhou chvíli se rozhostilo ticho, zatímco slova, která řekl kostnatý voják, putovala do feldwebelova mozku. Nakonec to zabralo a vojáci se obrátili k odchodu. V poledne ještě jeho jméno nikdo neznal, ale večer už jsme všichni věděli, že se naším zachráncem stal vojín Thomas Fischer.

Feldwebel se ale u dveří ještě naposledy zastavil a podíval se na pošťáka, jako by chtěl něco říct. Právě jsem ke stolu pana Maiera přinesla pivo, které mu poslala matka jako odměnu. Když jsem vykročila zpátky k nálevnímu pultu, zahleděl se na mě feldwebel způsobem, který mě úplně zmrazil. Měl podivnou tvář: pokrývala ji růžová pokožka jako vydrhnutá kartáčem, nad napuchlými vaky tváří plavaly dvě ostře modré oči a pod okrajem vojenské čepice byly vidět zbytky nakrátko ostříhaných popelavě plavých vlasů. Na první pohled vypadal spíš jako dítě než jako muž, ale když se mě jeho pohled dotkl, cítila jsem v něm dospělý chtíč. Dnes už dávno dokážu pozornost buď odrazit pokrčením ramen v případě, že o ni nestojím, nebo ji pohledem umím podpořit, pokud o ni zájem mám. Tehdy jsem na tak obnaženou touhu připravená nebyla a děsila mě.

Život se pak usadil do stavu, který připomínal staré časy. Pan Maier dvakrát třikrát týdně přišel a sedával u svého stolu. Jindy ho lidé vídali, jak pochoduje po výše položených statcích a roznáší poštu. Každý den poté, co zvony na kostele odbily poledne, do hostince přicházel buď Köhler, nebo Fischer, zastavili se u dveří, podívali se směrem ke stolům a k nálevnímu pultu a pak odešli. Pokud bylo u stolu volno, vrátili se s feldwebelem; když za ním ale seděl pošťák, odešli poobědvat ke Streitbergerům.

Když na tu dobu vzpomínám dnes, tak mi ze všeho nejzajímavější připadá to, jak jednoduše se dokáže člověk přizpůsobit strašlivým okolnostem. Ať už dojde k vojenskému převratu, který ukončí spravedlivou vládu, nebo přátelskému převzetí, realita se po nějaké době, kdy zapomeneme, že se dá žít i jinak, stává normálním stavem. Znala jsem několik lidí, jako byl Laurin Maier, kteří se rozhodli postavit feldwebelovu šikanování a ve svém postoji vytrvali. Ostatní se rozhodli, že bude jednodušší, když bude šťastný, upláceli ho pivem a koláčky (brzy jsme zjistili, že má rád sladkosti) a hleděli si svého.

Pro nás děti pokračoval život v podstatě pořád stejně a dělil se na školu a dobu, kdy jsme pomáhaly doma. Matka mi zakázala, abych se připojila k nacistické mládežnické skupině, kterou založil vojín Köhler. Všechny ostatní dívky ve škole o něm neustále mluvily, ale matka potřebovala, abych jí pomáhala v hostinci. Takže jsem ho vídala skoro každý den u oběda s feldwebelem a Fischerem. Velmi rychle jsem se naučila, že mám jídlo feldwebelovi podávat z druhé strany stolu; z jakkoli kratší vzdálenosti byl nesnesitelný.

Když jsem obsluhovala tuto trojici, naučila jsem se všechno, co jsem kdy o mužích potřebovala vědět. Feldwebel se do mě vpíjel pohledem od prvního okamžiku, kdy jsem jejich směrem vykročila. Hleděl na mě tak upřeně, že jsem vyloženě cítila, jak se po mně jeho pohled plazí jako lepkavý sliz. Köhler se pořád usmíval a pomrkával na mě, ale nikdy se neobtěžoval zjistit, jak se jmenuji – nechtěl nic víc, než aby ho lidé obdivovali. Fischer byl ale jiný; zdálo se, že jako jediný vidí rozpaky, kterými jsem trpěla. Během několika dní mě oslovoval jménem, nikdy nezapomněl poprosit a poděkovat, a kdykoli se na mě feldwebel snažil sáhnout, vždycky se odněkud objevila ruka vojína Fischera, aby mu v tom zabránila. Moje matka nic z toho neviděla a můj otec býval většinou moc opilý, než aby viděl cokoli kromě své láhve s pivem.

Všichni v Oberfalsu věděli, že je můj otec opilec a mizerný hráč karet. Všichni ale chtěli vycházet zadobře s mou matkou, takže ho nechávali v kartách vyhrát a on jim pak vděčně kupoval pití (matka se snažila jeho pití kontrolovat a trvala na tom, aby za svůj alkohol platil stejně jako ostatní hosté). Ukázalo se, že karty hraje rád i Schleich. Během prvního týdne po příchodu vojáků do vesnice hrál se starostou, Ramoserovými a dalšími patolízaly. Když měl v ruce karty, jako by se celý scvrkl. Nahrbil se nad vyklenutým břichem, karty držel v sevřených tlustých prstech a na nic jiného se nesoustředil. Vůbec nevypadal chytře, ale byl metodický a jeho protivníci si postupně jeden po druhém začali hledat výmluvy, proč se nemohou hry zúčastnit, a jeden po druhém mizeli. Během dvou týdnů s ním nechtěl hrát už vůbec nikdo.

Všechno to začalo jen jednou krátkou hrou. Když jednoho večera vojáci odešli na ubikace, zůstal Schleich sedět u stolu, dlouho dopíjel pivo a upřeně zíral na to, jak poklízím ze stolů sklenice, talíře, sbírám odpadky a měním ubrusy. Můj otec nervózně posedával u nálevního pultu, tvářil se žíznivě a na prázdné pivní sklenici se mu usazovala pěna v kroužcích. Matka tam sklenici nechala stát jako jasný výraz toho, že už dnes večer vypil dost.

Na vlastní oči jsem sice nevěděla, co se stalo pak, ale když jsem o chvíli později vyšla z kuchyně, otec už seděl vedle Schleicha a rozdával karty. Schleich prohrál, koupil mému otci pivo a pak prohrál znovu. Pak spolu několik dní nehráli. Potom si dali pár partiček. První den Schleich se štěstím vyhrál, další den z něho dostal otec všechny peníze zpátky, a pak už hrávali každou noc. Schleich většinu her prohrával. Neuběhla dlouhá doba a matce došlo, že otec chodí během doby oběda do St. Martinu a propíjí tam vyhrané peníze v místním hostinci.

A pak se zničehonic otcovo štěstí ve hře vytratilo jako pára nad hrncem. Byl tenkrát odpoledne v St. Martinu a častoval pravidelné hosty historkami z větší vesnice. Prvních několik kol si sotva všímal svých karet, ale pak se odmlčel. Hromádka mincí, kterou jsme na jeho straně stolu dříve vídali, zničehonic zmizela; místo toho se přestěhovala na druhou stranu ke Schleichovi. Nesebral všechny peníze mému otci rovnou, ale upouštěl mu krve postupně celý večer a peníze se občas stěhovaly z jedné strany na druhou. Všem bylo ale jasné, že nakonec skončí u Schleicha. Kdykoli můj otec nějaké vyhrál zpátky, vrátilo se mu sebevědomí a začal sázet ještě víc. Několik pravidelných hostů postávalo kolem jejich stolu a mlčky upíjelo ze sklenic. Byla jsem unavená, ale nedokázala jsem od té podívané odtrhnout oči. Otec se krčil na židli, svíral v ruce karty a všechno na něm jasně mluvilo o prohře. Naopak Schleich držel své obrovité tělo tak zpříma, jak jen dokázal, seděl takřka v pozoru a karty jemně držel tlustými prsty.

„Tak se zdá, že se vaše štěstí dnes večer obrátilo,“ poznamenal, když zavřel vějíř karet, který držel v ruce.

„Však se vrátí,“ opáčil otec. „Počkejte a uvidíte.“

„No, na vašem místě bych toho možná nechal.“ Schleich si znovu jednu po druhé rozložil karty v ruce.

„Ne. Hrajeme.“ Otec se podíval na feldwebelovy pečlivě seřazené hromádky mincí. „O tohle všechno.“

„A co vsadíte do hry vy?“ zeptal se Schleich nenuceně a znovu zavřel karty v jedné ruce.

„O co chcete hrát?“ zeptal se otec stísněně.

„Nic moc velkého. Pečené kuře mi stačí.“

„Cože? To je všechno?“ Otec se s úlevou napřímil. Usmál se a nejspíš si pomyslel, že je Schleich ještě větší hlupák, než si původně myslel.

„Přesně tak. Vaše nejšťavnatější, nejlépe vykrmené kuře,“ řekl Schleich s pohledem upřeným přímo na mě.

Utekla jsem do kuchyně.

Následujícího dne se otec probudil později. Po snídani odešel do kuchyně a začal hledat svou modrou zástěru.

„Je třeba podojit krávy,“ řekla mu matka, která se mezitím začala plně věnovat své vaření.

„Teď ne.“ Zastavil se a já viděla, jak mu na čele stojí krůpěje potu. „Musím jít pro slepici,“ vyhrkl.

Konečně zvedla oči od plotny a upřela na něho svou plnou pozornost. „K čemu ji potřebuješ?“

„Pro Schleicha.“

„Cože?“ Odložila škrabku na pracovní pult a podívala se na něho.

„Vyhrál nade mnou v kartách pečené kuře,“ řekl otec tónem, který naznačoval, že je všechno v naprostém pořádku, a vyrazil ze dveří.

V té době byly ještě domy stavěné tradičním způsobem – přízemí sloužilo i jako stáj pro domácí zvířata a lidé bydleli v poschodí. Za předními dveřmi, které vedly na náměstí, se nacházela nálevna a restaurace, a postranní vchod vedl do prostoru, kde jsme měli krávy, prasata a drůbež. Matka za ním vykročila chodbou, vedoucí do stáje, a já s Christl jsme šly za ní. Když jsme došly do stáje, už otec držel za nohy matčinu nejoblíbenější slepici Trudi, která proti tomu hlasitě protestovala. Byla to mladá slepice s lesklým hnědým peřím, která každý den snášela velká vejce. Byla z našeho malého hejna nejlépe vykrmená.

„Trudi ne,“ prosila matka a rozhlédla se po ostatních slepicích. „Vezmi si Lotte, ta už tolik nenese.“

Protáhl se kolem ní do vedlejší místnosti, kde měla matka sekeru a dřevěný špalek. Slepice se mu vzpírala v ruce a marně plácala křídly.

„Vyhrál mou nejšťavnatější slepici,“ řekl otec a snažil se vyhýbat matčinu pohledu. Položil hlavu protestující Trudi na špalek.

„Zbláznil ses? Prohrál jsi všechny peníze a teď začneš sázet mé slepice?“

Trudi zakdákala a zaplácala křídly.

„Málem jsem je všechny vyhrál zpátky,“ řekl otec hlasem, který bylo přes křik slepice sotva slyšet.

„Málem? Všechno jsi prohrál.“

Na okamžik se v jeho tváři ukázal provinilý výraz, ale během jediného okamžiku jej vystřídala pýcha. „Muž musí splácet své dluhy.“ Podíval se na matku, vzdorně zvedl sekeru, prudce jí máchl a ve stáji se konečně rozhostilo ticho. Pustil bezhlavého ptáka na podlahu a sledoval, jak chvíli pobíhá kolem, padá a znovu vstává.

„Jsi hlupák.“ Matka se podívala na Trudi a pak znovu na otce. „Copak to nechápeš, Norberte? Schleich si s tebou hraje. Vždycky tě porazí.“

Ale jakmile můj otec začal znovu vyhrávat, úplně zapomněl na poslední hru i na postup, jakým se všechno opakovalo. Pokaždé jeho šťastné vlně došel dech, a on nepřestával hrát dál. Brzy takhle prohrál všechny věci, které měly nějakou cenu: plstěný klobouk, překrásnou hůl, kterou mu vyřezal jeho otec, tahací harmoniku, lovecký nůž. Během těch nocí zůstával s kartami sedět u stolu do tří, čtyř hodin ráno. Za úsvitu ho pak budilo matčino vzteklé syčení, se kterým se ho snažila dostat z postele.

Jednoho večera dokonce vsadil do hry mou matku. Otec se tím následujícího rána moc bavil, zatímco s netypickou jemností tahal za vemeno naší krávy a vzpomínal na to, jak dobře mu šla karta a jak by nikdy feldwebelovi Smraďochovi nedovolil, aby se dotkl jeho ženy. Matka s ním přestala mluvit. A Schleich s ním přestal hrát a říkal, že ztratil zájem. Příliš toho prohrával. Můj otec na něho ale neustále dorážel, až nakonec bez většího zájmu svolil k další hře.

Jednoho večera v pozdním listopadu – datum si ani nechci pamatovat – mě probudilo to, že mi otec třásl ramenem.

„Musíš jít se mnou,“ zamumlal a vytáhl mě z postele.

„Co se stalo?“ zamumlala jsem.

„Nic. Buď ticho.“ Zatáhl mě za paži. Mou ospalostí projel závan pachu alkoholu, který mu stoupal z pórů pokožky. Vstala jsem a hodila jsem si kolem ramen šátek.

„Jde o jednu krávu,“ zabručel. „Potřebuji, abys mi pomohla.“

Prošli jsme nálevnou a vykročili jsme studenou chodbou ke stáji.

„Už jsem zase prohrál,“ vyhrkl, když stiskl kliku dveří a ztěžka je otevřel. Položil mi paži kolem ramen a posunul mě dovnitř. „Je to otázka cti,“ řekl a dveře za mnou zavřel.

Podívej, jak se chvěji, má drahá. Ani po všech těch dlouhých letech se mi nechce otevírat tuhle vzpomínku. Nikdy jsem ti nechtěla vyprávět o tom, co se stalo pak, ale musíš pochopit, že zbytek mého příběhu by nedával smysl bez toho, co se tehdy stalo. Nikdy bys jej nepochopila, kdybys těmi dveřmi neprošla také. Odpusť mi to a zůstaň se mnou, má drahá.

Okamžik jsem zmateně stála ve tmě. Co měla čest společného s churavou krávou, a proč byl vlastně uprostřed noci u krav? Nedostatek světla nejspíš zvýšil můj práh citlivosti na pachy, protože zatímco jsem čekala, až se mi zrak přizpůsobí temnému šeru, povědomým, hutným a sladkým pachem zvířat se prořízl odporný smrad. Nepatřil sem, byl silný a připomínal mi zkažený sýr a mně se z něj sevřel žaludek.

Rozbušilo se mi srdce a pomalu jsem se rozhlédla po známých tvarech a stínech, které se začaly vynořovat ze tmy. Vedle krav se někdo krčil. A pak mi to najednou všechno došlo. Byl to feldwebel Schleich. Klečel vedle krávy s rukou pevně sevřenou na jejím vemeni. Z otevřených úst mu vytékaly bílé potůčky mléka.

„Co tady děláte?“ zeptala jsem se. Ani v tom okamžiku jsem se nezbavila strachu ze svého otce a mluvila jsem šeptem.

„Slízávám smetanu,“ řekl, ztěžka se napřímil a udělal krok směrem ke mně.

Samozřejmě jsem se snažila utéct, ale pohyboval se rychle – překvapivě rychle a hbitě. Odstrčil mě stranou, sáhl po klíči, který musel můj otec nechat zevnitř v zámku, a otočil jím. Vytáhl jej ven, podržel jej mimo můj dosah a pak jej strčil do kapsy. Rukou sáhl k boku svého saka, pomalu rozepnul pouzdro a vytáhl pistoli.

Otevřela jsem ústa, abych zaječela.

„Tiše, moje děvčátko,“ zavrčel. „Přece bys nechtěla, aby měl tvůj otec nějaké potíže s tvou matku, že ne?“

„Prosím,“ vydechla jsem. „Nechte mě jít.“ Slyšela jsem, jak můj otec v chodbě do domu zvrací, a pak do stáje dveřmi dolehl slabý zvuk jeho vzdalujících se kroků. Feldwebel mi zkroutil ruku za zády, vrazil mi hlaveň pistole do páteře a postrčil mě k hromádce sena, napadané na podlahu.

Nedokázala jsem se mu vykroutit. Neměla jsem nejmenší šanci, byl příliš velký. Ale mohla jsem kousat a škrábat, takže jsem mu krátkými nehty roztrhla košili a pořádně jsem ho kousla do ruky. Pod rukama jsem cítila velký hrudník, vrstvy sádla a svalů a všechno to pohlcovalo mé rány, když jsem se snažila vymanit z jeho sevření. Byl to ten nejpevnější člověk, jakého jsem kdy viděla. Přitáhl si mě k břichu tak, že jsem nemohla dýchat a myslela jsem, že se udusím.

Nakonec jsem se prostě přestala vzpírat. Byla jsem téměř v bezvědomí a neměla jsem sílu. Věděla jsem, že mě může prostě zabít. Zavřela jsem oči a snažila jsem se myslet na to, že jsem někde úplně jinde, ale s každým dechem jsem cítila jeho puch. V horském nářečí jsme používali slovo schirch, které by se do spisovné němčiny dalo přeložit jako „ošklivý“, ale mělo daleko víc významů. Seržant byl prostě schirch. Nehnusil se mi jen všechen ten tuk, který ho obaloval jako velrybu, ale také jeho odpudivý sladkokyselý smrad, který jsem do sebe nasávala s každým nádechem. Obrátila jsem tvář k vedlejší části stáje, kde jsme chovali prasnici s malými selaty. A v jednom okamžiku mě ve tmě na seně napadlo, že by Schleich měl používat pudr. Došlo mi, že všechen ten smrad vychází ze záhybů jeho tlusté sádlovité pokožky, z míst, která si prostě nedokáže umýt a osušit. Byl to takový pach, který občas člověk cítí z pupku. A uvědomila jsem si, že kdyby ho matka po koupání poprášila pudrem a láskou, nikdy by mi nic takového neudělal. Ano, má drahá – byla to nejhorší noc mého života a všechno, nač jsem nakonec dokázala myslet, bylo to, jak lidé potřebují dobrou matku.

4

Mýdlo

Vidíš, že tu mám několik různých mýdel. Jedno na umyvadle, druhé na bidetu a třetí ve sprše. Na ruce vždycky používám ručně vyráběná mýdla ze zvířecích a rostlinných tuků. Dobré mýdlo používá jako základ hovězí lůj, olivový olej, který jeho dotek s pokožkou zjemňuje, a kokosový olej, díky němuž dobře pění. Zbytek – vůně a barvy – jsou jen ozdoba. Ano, je důležité, jak mýdlo vypadá a voní, má drahá – já jsem ta poslední, kdo by to chtěl zpochybňovat. Daleko důležitější je ale to, jaký mám po jeho použití na pokožce pocit. Jestliže chci, aby byl můj vzhled mistrovským dílem, je měkkost mé pokožky mistrovským kouskem. Jen se zeptej slepce, potvrdí ti, že dotek je královna všech smyslů. Při používání bidetu používám mýdlo s pižmovým přídechem a ve sprše prostředek bez jakékoli vůně. Nebylo by dobré, kdyby se vůně mýdla bila s mými krémy a parfémy.

Za války jsme žádné tak luxusní věci neměli. Někdy jsme měli štěstí a získali jsme zásilku mýdla z Říma nebo Milána, ale to bývala velká vzácnost. Koupání bylo i v příhodnějších dobách dobrodružství pro otrlé: stávaly jsme s žínkami v rukou nad krémově bílým umyvadlem s otlučenými okraji a osušovaly jsme se v mrazivém zimním nebo rozpáleném letním vzduchu. Když náš malý svět obsadili Němci, mohly jsme na podobné dodávky zapomenout. Zpětně vzato to bylo možná nejlepší – s ohledem na to, jaký „zvířecí“ tuk Němci pro výrobu některých svých mýdel používali.

Matka občas vyráběla vlastní mýdlo už před válkou, a brala to jako připomínku toho, co dělala její matka. Během války se tento úkol zařadil po bok mnoha dalších nevyhnutelností. Pokaždé, když jsme šly do lesa a našly jsme na zemi nějaké březové větve – což bylo nejtvrdší dřevo, jaké jsme v nejbližším okolí znaly – nosily jsme je domů, aby se spálily na jemný popel. Když se mé matce podařilo vrátit z cesty do údolí s kusem dubu nebo kaštanu, vždycky zářila pýchou.

Já a moje sestra jsme pak měly za úkol pečlivě vymést vychladlý popel z ohniště a nasypat jej do speciální nádoby umístěné na kamenné desce. Když byla plná, naléhala matka na otce tak dlouho, až se uvolil, že nalije do nádoby odstátou dešťovou vodu, která se sbírala do sudu. Ze žlábku na dně nádoby začal brzy do připraveného kastrolu vytékat tekutý louh, hnědá, žíravá tekutina – jako děti jsme se velice rychle a bolestně naučily, že na něj nesmíme sahat. Z vyjedených talířů, které zůstávaly po hostech v restauraci, jsem s Christl každý den oškrabávala každý kousek nesnědeného hovězího a vepřového tuku. Ten jsme skladovaly ve velké konvici na mléko. Když se matka rozhodla, že se pustí do výroby mýdla, začala tuk s trochou vody vyvářet ve velké pánvi a průběžně z ní sbírala zbytky masa a kostí. Když byl tuk průhledný a tekutý, přidala do něj louh. Na pracovní desky v kuchyni jsme do dlouhých řad rozložily dřevěné formy na mýdlo – každá byla jedinečná a žádná nebyla stejná, protože je za dlouhých zimních večerů ručně vyřezávali vesničané. Matka do mýdla nikdy nepřidávala žádný parfém. Její mýdlo bylo měkké a pevné. V kuchyni jsme je používali na čištění, v prádelně na oblečení a v koupelně k umývání. Naše oblečení, hrnce, pánve a my sami jsme měli stejnou voskovou vůni. Nejdůležitější bylo, že nás mýdlo zbavilo špíny.

Myslím, že se dá s jistotou prohlásit, že poté, co mě feldwebel znásilnil, jsem nebyla nějakou dobu tak docela při smyslech. Nechal mě ležet ve stáji vedle ohrady s prasaty a já byla příliš otupělá na to, abych se pohnula nebo plakala. Na rozdíl od samotného znásilnění, které si pamatuji velice dobře, mám těch několik následujících hodin úplně rozmazaných. Nevím, jak dlouho jsem tam ležela na slámě jako odhozená panenka, ale dřív nebo později jsem musela projít nálevnou zpátky nahoru a jít do koupelny. Mydlila jsem se a oplachovala, nalévala jsem čistou vodu do umyvadla a vylévala použitou, měnila jsem každou chvilku žínky, namáčela jsem se, mydlila, drhla a oplachovala znovu a znovu, rozechvělá a bolavá tak, že jsem sotva dokázala stát na nohou. Krve a semene jsem se zbavila po prvním umytí, ale nedokázala jsem přestat. Nechtěla jsem ze sebe smýt jen jeho špínu a zápach, ale i vzpomínku na to, že se mě dotýkal – mé pokožky, mého těla, všeho.

A takhle mě našla matka: stála jsem nahá v umyvadle v koupelně, žínku v jedné ruce a malý opotřebený kus mýdla ve druhé. Připadalo mi, jako by mě ani neviděla a jako jediné věci si všimla kousku mýdla, který jsem držela. „Co to děláš?“ vykřikla a nesnažila se skrýt své podráždění. „Tenhle kus jsem sem dala teprve včera.“

Nikdy jsem nepochopila, proč neviděla slzy, které mi stékaly po tvářích, proč si nevšimla modřin po celém mém těle nebo toho, že se celá třesu. Místo toho se kolem mě prodrala k umyvadlu a zavřela kohoutek s vodou. Ani se nepodívala do zrcadla. Stejně jako vždycky předtím byla příliš zaměstnaná nebo příliš zaslepená na to, aby mi pomohla.

„Tak co, hodláš se obléct, nebo ne?“ řekla stroze, vytrhla mi z ruky zbytek mýdla a umyla si obličej a ruce. „Připrav se a přijď dolů. Dneska máme spoustu práce.“

Nesešla jsem dolů, ale zamířila jsem přímo do postele. Nevstala jsem po celé následující tři dny; jen jsem v ní ležela – vyčerpaná, ale neschopná spánku, bez pocitu hladu nebo žízně, a často jsem plakala. Matka mi přinesla polévku, přiložila mi ruku na čelo a zamračila se. Otce jsem nezahlédla ani jednou.

Když se tři dny po té noci restaurace po obědě na celé odpoledne zavřela, vypadalo to, jako by do domu narazila silná vichřice. Rodiče byli oba v kuchyni, ale jejich křik rozechvíval stěny a podlahu v podkroví. Do ječivého hlasu mé matky se mísily kovové rány hrnců a pánví. A pak se rozhostilo ticho. Dlouhé ticho, ukončené zvukem otevírání a pak zavírání dveří, když matka začala vystupovat po schodech. Kroky se zastavily před dveřmi mého pokoje a zaslechla jsem, jak sáhla na kliku. Nevím, jestli potřebovala několik vteřin, aby se uklidnila ze záchvatu vzteku, nebo pro to, aby se zbavila pocitu viny; já ten okamžik využila k tomu, abych se otočila zády ke dveřím. Konečně se se zaskřípáním otevřely.

„Je mi to líto,“ řekla přidušeným hlasem, jaký jsem od ní ještě nikdy neslyšela. „Měla jsem to vědět.“

Zůstala jsem ležet mlčky a jen jsem poslouchala, jak ztěžka dýchá. Po chvilce si povzdechla a dodala: „Řeknu tvému otci, aby ty dveře namazal,“ a vrátila se po schodech do přízemí, aby uklidila v kuchyni.

Několik dalších týdnů po mně ani nechtěla, abych pracovala v restauraci. Zůstala jsem tedy o samotě nahoře, znovu jsem přečetla těch několik knih, které jsme měli, nebo jsem jen zírala na prázdnou stěnu a snažila se vymazat všechny věci z paměti. Matka mi řekla, že feldwebela už nikdy do hostince nepustí, ale stejně mi nějakou dobu trvalo, než jsem dokázala sejít dolů. Když jsem ale vešla do hostince, překvapila mě jedna obrovská změna. Pošťák už u svého stolu neseděl sám, ale byl hluboce zabraný do hovoru s jinak velice tichým vojínem Thomasem Fischerem. Zeptala jsem se na to své sestry a ta mi řekla, že spolu takhle jí od chvíle, kdy feldwebel a Köhler přestali chodit do hostince.

Toho dne jsem neobsluhovala, jen jsem několik minut stála za nálevním pultem a sledovala, jestli nezahlédnu něco ve tvářích hostů. Chtěla jsem vědět, jestli viděli něco, co neviděla ani moje matka. Několik pravidelných návštěvníků se mě zeptalo, jestli už jsem se uzdravila, a říkali, že mají radost, že je mi lépe. Podle jejich nevinných otázek jsem usoudila, že nic neví; dokud mě nezaplavila vlna úlevy, vůbec jsem si neuvědomovala, jak velkou starost jsem si dělala o to, co si o mně ostatní budou myslet. Když jsem stoupala zpátky do schodů, došlo mi, o kolik je všechen ten ruch a hluk v hostinci lepší než ticho v mém pokoji. Následujícího dne jsem znovu začala pracovat.

A udělalo mi to moc dobře. Nekonečné objednávky chleba, piva, vína, specku a knödelu mi alespoň dočasně umožnily zapomenout na dusivý feldwebelův zápach. Když jsem šla v poledne ke stolu pana Maiera, abych ho přivítala, cítila jsem, jak se mi mírně zvedají koutky úst k prvnímu úsměvu; koneckonců to byl jediný člověk z celého údolí, který se Schleichovi dokázal postavit na odpor.

„Roso!“ zavolal a odložil rozečtené noviny. „Jsi zpátky.“ Napřímil se na židli a pohled, který mi věnoval, byl plný vřelosti a pochopení; pak vstal a naklonil se ke mně přes desku stolu, aby měl ústa těsně vedle mého ucha, ale zároveň se mě nedotýkal. „Za to, co ti udělal, zaplatí,“ řekl tiše. Po této jedné větě se znovu narovnal a podíval se mi do očí.

Objednávkový blok se mi rozechvěl v ruce. Cítila jsem tak hlubokou hanbu, že bych se nejraději dala na útěk. Když jsem se mu ale podívala do očí, uvědomila jsem si, že ho neodpuzuji, ale dívá se na mě se soucitem. Sevřela jsem blok a snažila jsem se sebrat. Doufala jsem, že se nikdo jiný nedívá. Představa, že by někdo věděl, co se stalo, a přitom byl na mé straně, mi připadala neuvěřitelná. Abych se nerozplakala, pevně jsem přikývla, a on mi přikývnutí oplatil, znovu se posadil a zvedl rozečtené noviny, jako by se vůbec nic nestalo.

„Pivo a griessnocken se steinpilze,“ řekl hlasem, který se vrátil k původnímu tónu a hlasitosti.

Pokusila jsem se otočit, ale zjistila jsem, že se mé tělo odmítá pohnout; nedokázala jsem se obrátit zpátky k ostatním zákazníkům.

Podíval se na mě. „Roso Kusstatscherová,“ řekl. Ve tváři měl výraz klidný jako horské jezero, ale jeho hlas zněl pevně. „Běž, vyřiď mou objednávku a snaž se chovat tak jako vždycky. Bolest přejde a já se postarám o všechno ostatní. To ti slibuji. Předstírej, že je všechno normální, a pomalu, ale jistě se všechno vrátí do starých kolejí. Raději bys už měla jít, začínají se na nás dívat lidé. Běž.“