HOTEL

SACHER

Rodica Doehnert

DAS SACHER

Die Geschichte einer Verführung

Copyright © 2016 by Europa Verlag GmbH & Co. KG, Berlin, München

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2018 by Rudolf Řežábek

Jacket design © 2016 by Hauptmann & Kompanie Werbeagentur, Zürich

Jacket photos © Ullstein Bild–Imagno/Sammlung Hubmann and Petro Domenigg/FILMSTILL.AT

ISBN  978-80-242-6009-9

Při psaní myslím na všechny,

kteří osnovu tohoto příběhu předli se mnou.

Tak se stal naším společným prožitkem.

Recept na originální Sachrův dort

140 gramů změklého másla našleháme do pěny

se 110 gramy moučkového cukru a s dření z poloviny

vanilkového lusku. Postupně vmícháme šest žloutků

a vše našleháme do husté pěny. Mezitím rozpustíme

ve vodní lázni tmavou čokoládu a vmícháme ji

do směsi. Ze šesti bílků a 110 gramů krystalového cukru

ušleháme tuhý sníh. Zlehka ho přidáme k čokoládové

směsi, pomalu přisypeme 140 gramů mouky

a vařečkou směs zlehka promícháme.

Dortovou formu vyložíme pečicím papírem,

jehož okraj potřeme máslem a posypeme moukou.

Těsto vložíme do formy, uhladíme a v předehřáté

troubě pečeme asi hodinu při 170 °C.

Prvních 10 až 15 minut necháme troubu trochu

pootevřenou! Dort je hotový, jestliže na lehké

zatlačení prstem cítíte jemný protitlak. Formu

obrátíme dnem vzhůru a necháme vychladnout.

Asi po 20 minutách odstraníme pečící papír, formu

otočíme a její obsah necháme zcela vystydnout.

Vychladlý korpus z formy vyjmeme, nožem ho

horizontálně rozkrojíme a potřeme mírně zahřátou

meruňkovou marmeládou. Potřeme obě poloviny

a znovu je na sebe přiklopíme. Poté potřeme

meruňkovou marmeládou i vnější strany

a necháme trochu zaschnout.

Na polevu uvedeme do varu 200 gramů krystalového

cukru a 125 mililitrů vody, vaříme 5-6 minut a poté

necháme zchladnout. Rozpustíme 150 gramů tmavé

čokolády ve vodní lázni a pozvolna ji smícháme

s cukrovým roztokem na hustou, hladkou polevu.

Ještě teplou, nikoli však horkou polevou plynulým

pohybem přelijeme dort a několika tahy ji uhladíme.

Necháme polevu ztuhnout.

Podáváme se sladkou šlehačkou!

Sachrův dort vytvořil v roce 1832 mladý Franz Sacher jako dezert pro knížete Metternicha. Tento politik obnovil monarchii a vystupoval jako zapřisáhlý protivník jakéhokoli občanského liberálního hnutí. Stal se však také jedním z iniciátorů Vídeňského kongresu v letech 1814 až 1815. Účastnické státy a jejich zástupci chápali fundamentální krizi, kterou vyvolaly napoleonské války, jako šanci a vsadili na mírová řešení. Setkání evropských mocností dokázalo, že přes veškeré nacionální a politické rozpory lze spoléhat na spolupráci národů.

Byl to první společný evropský pokus o řešení kontinentální krize prostředky rozumu a diplomatických jednání.

O sto let později zase zvítězila iracionální touha ničit v kruté, násilné válce, jejíž emocionální a politické následky pociťujeme dodnes.

A přesto!

Mohli jsme být vzájemně

pro sebe vším.

Vším.

PROLOG

Na město padala sychravá mlha. V přízračném svitu plynových lamp se šířila od Dunaje přes ulice, náměstí a nesčetná staveniště, halila do svého hávu paláce na Ringstrasse, lezla vozkům na fiakrech pod kabáty a vlhce a tísnivě uléhala na klobouky chodců.

Smrt s pružnými, trochu hubenými údy v černém obleku a vyhaslou cigaretou v koutku úst se potulovala sem a tam, ale nikoli bezcílně.

Ona, Láska, zamířila svým koketním krokem kolem hluku a špíny velkoměsta do zlatého světla vestibulu Hotel de l’ Opera, který se za pár let přejmenuje na Sacher. Její vzdušné šaty byly na první pohled nepřiměřené ročnímu období i tomuto dni.

Byl večer 28. listopadu 1892. Dnešní noci se setkají, nikoli poprvé a naposledy, v tomto městě a právě tady. A jejich schůzka vždy věštila něco významného.

Zatímco se Láska uvelebila na jedné z pohovek ve vstupní hale a vyčkávala, Smrt se nacvičeným pohybem vyhoupla na zídku u zadního vchodu a poté do prvního patra hotelu, kde umíral majitel hotelu. Nebylo mu ještě ani padesát. Chřipka ho oloupila o všechny síly, aby nemohl osudovému setkání vzdorovat.

Před hlavním vchodem zastavil fiakr, který přivezl z nádraží otce umírajícího muže. Franz Sacher spěšně vtiskl vozkovi do ruky jízdné a vstoupil do hotelu, kde ho uctivě pozdravil portýr. Sacher senior kývl na zaměstnance, kteří si všimli jeho příjezdu, a spěšně zamířil ke schodům.

Když Smrt šplhala po fasádě, aby našla správné okno, ulpěla pohledem na dívce, která s hrncem polévky pevně přitisknutým k hrudi opouštěla hotel zadním vchodem.

Marie Stadlerová dlouhé čtyři hodiny vytírala podlahu v kuchyni a cukrárně. Vykonat tu práci přicházela třikrát týdně. Jedenáctileté děvče, jako nejstarší ze čtyř dětí, přispívalo takto vydělanou mzdou k obživě své rodiny. Kromě toho pokaždé dostala bandasku polévky k večeři.

Smrt si vzpomněla, že ani tuhle slečinku nesmí pustit ze zřetele. Co kdyby si teď usnadnila práci a převedla na druhou stranu naráz muže i dítě? Získala by tím čas. Vždyť tato noc přímo sváděla k tomu, aby se zaběhané věci uspořádaly ponovu. Ale co, ta malá nikam neuteče; Smrt věděla, že se jí může věnovat kdykoli. Muž, majitel hotelu, je teď důležitější. Jeho úmrtí vyvolá značný zájem a zapíše se do dějin. O to šlo té noci především.

Kniha 1

»SMRT«

1

V cukrárně zhoustl vzduch vůní cukru, čokolády a marmelády. Anna Sacherová, která před třemi lety překročila třicítku, se s rozkoší nadechla. Sladkost jí poskytovala jistotu, že unikla umírání provázejícímu celé její dětství, smrtelnému nářku skotu, vepřů a ovcí, který provázel ranní porážky na jatkách.

Anna porovnala hotové dorty s počtem objednávek. Půl tuctu se jich ještě musí odnést do Opery. Divadlo bylo vyprodané a o přestávce si mnozí návštěvníci pochutnají na Sachrově dortu z hutného čokoládového těsta se spoustou meruňkové marmelády skrývající se pod čokoládovou polevou. Byl to recept jejího tchána. Když se Anna přesvědčila, že v kuchyni všechno běží, tak jak má, rozhodla se zajít za svým mužem.

Láska na pohovce ve vestibulu viděla Annu přicházet. Hoteliérka si v chůzi uhladila šaty zvýrazňující její smyslnou postavu a přísně pohlédla do tázavých očí zaměstnanců.

„Zařiďte všechno tak, aby se hosté necítili být v ničem omezováni. Spoléhám se na vás, Mayre!“ zněl rozkaz, který dala portýrovi Mayrovi jako maršálovi svého vojska. Vzápětí už stoupala po schodech vedoucích k soukromým pokojům v prvním poschodí.

Láska ji nenásledovala. Přejela rukou po hladké látce pohodlného sofa a čekala.

A vtom se objevili. Marta a Maxmilián Aderholdovi z Berlína. Krásný pár. Mladý a svěží. On měl na sobě módní kabát a klobouk, který mu zakrýval část obličeje. Štíhlou postavu Marty zvýrazňoval tmavomodrý sametový plášť zdobený drahými výšivkami.

„Vítejte ve Vídni. Zaznamenali jsme, že jste na svatební cestě.“ Portýr nedal na sobě znát, že ho vnitřně drásá nejistota, co se po smrti hoteliéra stane s hotelem i jeho vlastní pracovní pozicí. Možná že nejbližší hodiny mu změní celý dosavadní život.

Maxmilián Aderhold objal paží svou krásnou ženu. Rozzářený úsměv zrcadlil majetnickou hrdost novomanžela.

„Dovolte, abych vám jménem hotelu srdečně poblahopřál. A teď vás poprosím o pár formalit.“ Portýr k němu přisunul přihlašovací formulář.

Marta Aderholdová o krok ustoupila a rozhlédla se po vstupní hale. Na těžkých perských kobercích stál pohodlný sedací nábytek. Nástěnný gobelín znázorňoval nymfy dovádějící se ztělesněnou Nocí. Parkety a obložení stěn byly z různých druhů prvotřídního dřeva. Zdi byly potažené látkovou tapetou v císařské červené s vetkanými ornamenty.

Marta a Maxmilián před několika dny založili v Berlíně nakladatelství Aderhold. Teď chtěli najít spisovatele a uzavřít s nimi smlouvu. Vídeň jim pro to připadala jako nadějný a zároveň vzrušující výchozí bod.

Láska hleděla na mladou berlínskou nakladatelku a uvědomila si, že tohle nebude procházka růžovým sadem. Zadívala se na jejího manžela Maxmiliána Aderholda, na jehož obličeji bylo nejnápadnější vysoké čelo – čelo umělce, člověka, který chce přivést na svět něco velkého.

Potom její pohled sklouzl na protější schodiště, po kterém sestupovala princezna von Traunstein zavěšená do svého muže, prince von Traunstein. Oba mířili do Opery.

Sedmnáctiletá, rovněž čerstvě vdaná princezna, se zadívala na Martu Aderholdovou překvapeně, jako by v ní rozpoznala starou dobrou známou. Martě se na obličeji mihl letmý úsměv. Byla příliš zaměstnaná příchodem do hotelu, než aby se chtěla pohroužit do princeznina pohledu.

Princ von Traunstein pozdravil Aderholdovy zdvořilým kývnutím hlavou a přistoupil k portýrovi. „Jak se daří hoteliérovi, Mayre?“ zajímal se diskrétně a z pohledu svého protějšku hned vytušil smutnou odpověď. „To je mi líto,“ zamumlal dojatě.

U dveří na ulici, které Jeho Jasnosti Georgovi von Traunstein a princezně přidržel hotelový sluha, Traunsteina cosi přimělo k tomu, aby se znovu otočil a utěšil vrátného alespoň povzbuzujícím pohledem. Vtom spatřil, jak si Marta Aderholdová sejmula klobouk. Učinila to jakoby bezděčně, bez sebemenšího náznaku marnivosti. Záplava tmavých vlasů se jí rozlila po ramenou a zvýraznila jemné rysy jejího obličeje. Georg von Traunstein na ni fascinovaně zíral a Marta Aderholdová jeho pohled překvapeně opětovala. Vzápětí kouzlo okamžiku pominulo. Georg vyšel se svou ženou z hotelu a Marta se obrátila k manželovi.

•

Láska nabyla nezvratné jistoty, že s touto čtveřicí ji čeká pěkně bouřlivá jízda. Co by dala za to, kdyby si teď mohla v klidu zakouřit?

2

V patře nad vestibulem vstoupila Smrt do pokoje, kde ležel pacient. Jeho chladný dech houstl v místnosti stejně jako mlha nad městem.

Objevila se Anna Sacherová. Její tchán, Franz Sacher, ještě v cestovním oblečení, opatrně nechal synovu ruku sklouznout na peřinu a vyšel snaše v ústrety. Políbili se na uvítanou na obě tváře a Anna se poté sklonila k svému muži.

„Přivedu vnuky.“ Franz Sacher vyšel z pokoje.

„Anno, moje milá… Anno,“ šeptal umírající. Už se mu nedostávalo dechu.

„V hotelu všechno běží, jak má, Eduarde. Nedělej si starosti.“ Anna setřela manželovi horký pot z čela.

Smrt seděla v lenošce a užívala si ticha.

•

Dvě příčné ulice od Sachera stál v tmavém domovním vchodu muž: studené oči, hrubá kůže zjizvená po neštovicích.

Kočár se rychle přibližoval. Od stěny domu se odlepila temná postava. Sametový váček jí dopadl přímo k nohám. Muž v drožce zůstal ve tmě. Jen na nepatrný okamžik bylo vidět jeho ruku a erb na pečetním prstenu – byl to dvouhlavý sup.

Kočár projel bez zpomalení. Postava sáhla po tmavomodrém váčku, zvážila ho v dlani a zastrčila do kapsy kabátu.

Marie Stadlerová kráčela se sklopeným pohledem rychle ulicí. Teplo vyzařující z bandasky s polévkou bylo příjemné. Pouliční lampy vytvářely v mlze mléčné kužely světla.

Projel kolem ní kočár převážející Traunsteinovy jen pár metrů od hotelu do Opery. Princezna von Traunstein na letmý okamžik spatřila pospíchající dítě.

Marie myslela na mince v kapse, které dostala za práci od paní domu. Jeden peníz si smí ponechat. Představovala si, jak ho vloží do pokladničky. To jich tam bude už čtyřiašedesát. Ještě další čtyři týdny a může si koupit mašli do vlasů, kterou viděla ve výkladní skříni za rohem hotelu.

Marie pracovala od šesti let. Nejdřív matce pomáhala s prádlem, které prala pro panstvo. Po čase byla dost velká na to, aby vykonávala vlastní práci. Za několik měsíců vydělávala víc než matka. Dítěti se platí méně, ale pokud zvládne stejné množství práce jako dospělý člověk, každý takovou pracovní sílu ochotně zaměstná.

Kroky za Mariinými zády zněly hlasitěji. Děvče ucítilo cigaretový dým a uhnulo k domovní zdi, aby muž mohl projít. Ten ale nadále setrvával za ní. Marie tedy zrychlila krok. Z bandasky vyšplíchla polévka a potřísnila jí šaty a dřeváky. Matka jí vynadá.

Náhle ji čísi ruka uchopila za rameno a druhá jí zakryla ústa. Nádoba s polévkou zařinčela o dlažbu. Vývar vytekl do strouhy. Marie se ze všech sil bránila. „Buď zticha, nebo tě zabiju!“ zasyčel neznámý a přitiskl si její obličej na krk. Kabát mu páchl zatuchlinou. Když jí chtěl přiložit na ústa a nos šátek napuštěný éterem, kousla ho do ruky. Útočník zařval vztekem a bolestí a rychle ji vlekl k zadním dveřím nevěstince, jichž byla v okolí spousta.

Vzduch v domě byl nasycený parfémem. Na schodech se Marie muži vytrhla. Zpola omámená se snažila klopýtat pryč, hledala nějaké dveře, ale zabloudila. Neznámý ji následoval. Nakonec našla východ a stanula v klenutém sklepení mezi prádlem pověšeným na šňůrách. Marie ucítila závan studeného nočního vzduchu. Za sebou měla otevřené dveře. Pronásledovatele a dívku teď dělily jen kusy sušícího se prádla. Dívka si všimla dalších dveří, přiběhla k nim a v nevýslovném strachu hmátla po klice. Nebyly zamčené, ale panovala za nimi tma jako v hrobě. Marie zakopla a spadla o několik schodů, ale znovu se vyškrábala na nohy a šátravě postupovala dopředu. Za ní vzplála sirka a zase zhasla. Krátký záblesk světla stačil na to, aby jí ukázal cestu. Útočník klopýtal ve tmě, nadával, škrtl další zápalkou. Marie zahlédla poškozené dřevěné dveře a rozběhla se podzemní chodbou osvětlenou matným svitem jediné žárovky.

„Pomoc!“ pokusila se zakřičet, ale hlas se jí zlomil smrtelným strachem. Pronásledovatel se blížil.

Správce notového archivu Opery zaslechl podivné zvuky. Právě se chystal zanést na jeviště sadu orchestrálních hlasů na zítřejší zkoušku. Zaslechl potlačený výkřik. Würtner nechal vozík s notami stát a přistoupil k železným schůdkům vedoucím do sklepa. Opatrně sestoupil dolů a zahlédl u stěny nějaký stín. Vzápětí uviděl muže, který přepadl nějaké děvče a snažil se je unést. Würtner je začal pronásledovat. Tady dole se dobře vyznal. Věděl, že ho dělí jen pár kroků od výklenku, kde si požárníci ukládají sekery.

Únosce vlekl svou oběť nazpět do sklepního traktu, který vedl z Opery do jednoho ze sousedních domů.

Würtnera hnala vpřed neodolatelná touha děvče zachránit, a tak sáhl po jedné ze seker. Později nedokáže říct, kde na to sebral odvahu. Několika kroky dostihl neznámého, který nesl vzpouzející se dítě, a udeřil ho sekerou do zátylku. Ostří se zakouslo do kosti a rozpoltilo násilníkovi lebku.

Muž nehybně strnul, stisk jeho rukou povolil, Marie se vymanila ze sevření – a po zdánlivě nekonečné době se únosce zhroutil. Z kapsy mu vypadl modrý sametový váček.

Marie zírala na krev u svých nohou. Pomalu zvedla hlavu, pohlédla do Würtnerova nechápavého obličeje a omdlela.

•

Smrt nedbale přehodila nohy přes područku lenošky. Špičky jejích bot se zaleskly ve svitu svíčky, kterou Anna Sacherová zapálila na nočním stolku umírajícího. Za chvíli se Smrt rozpomněla na dívku.

Hodiny neustále tikaly. Opera co nevidět skončí a začnou se obsazovat objednané stoly v hotelových separé. Anna hloubala nad tím, jestli se už rozkřikl hoteliérův zdravotní stav. Co když se hosté z piety nebo pověrčivosti nedostaví? Neměla by poprosit tchána, aby zůstal u umírajícího, a sama se postarat, aby v hotelu bylo všechno v pořádku?

Anna cítila manželovu horkou ruku a vzpomněla si na jejich svatbu ve Votivním kostele Božského Spasitele. Bylo jí tehdy jednadvacet. Manželství trvalo dvanáct let. Vdovec a hoteliér byla ve Vídni dobrá partie. Eduard Annu od prvního dne respektoval a ponechával jí volnou ruku. Nikdy se do Eduarda Sachera nezamilovala. Milovala hotel a odpovědnost. Uvažovala střízlivě a jasně.

Její postřeh přiměl Smrt k uznalému úsměvu. Měla ráda lidi schopné jasně přemýšlet. Většina se ztrácela ve víru vlastních emocí. Smrt by jim ráda vyprávěla o prostoru, do kterého vstupují duše, když opustí svět, a kam teď dovede Eduarda Sachera. Smrt věděla, že ten prostor představuje nejryzejší požehnání. Platí v něm pouze stav bytí. Existence bez budoucnosti a minulosti. Místo nejvyššího možného klidu. Útěšná nicota, v níž zrodit sebe sama znamená naplnění. Smrt si uvědomovala i to, že téměř všichni, které doprovodila až na tento práh, vešli dovnitř s neskrývanou touhou, jako by celý život čekali jen na to. Ona sama se před těmi dveřmi vždy uctivě zastavila.

Franz Sacher přijel s dětmi. Pro desetiletou Annie to bylo zlé. O pouhé dva roky mladší Eduard měl střízlivou povahu po matce. Přistupoval k otcově smrti jako k záležitosti, kterou je nutné zvládnout. Nejmladší Franziska neměla nikdy k otci sebemenší vztah.

Annie se pevně držela umírajícího, jako by ho tím mohla udržet naživu. A při zápolení o otce se najednou všechny mlžné opary rozestoupily.

Annie spatřila v lenošce u okna muže s pohupujícími se lesklými špičkami bot. Hleděla Smrti přímo do očí.

To všechno netrvalo ani vteřinu. I vzpomínka na to zanedlouho zmizí v mlze zapomnění. Ale ten pocit, že nahlédla za oponu života, bude Annie provázet po celý život.

Z Eduardovy hrudi se vydral poslední výdech a se vzduchem z něho vyprchal i život.

Smrt se zvedla a uvítala mužovu duši; zahalila toto nejhlubší tajemství člověka do šosů svého kabátu a opustila s ním pokoj.

Anna Sacherová zatlačila mrtvému manželovi oči a složila mu ruce. Poté zastavila hodinové kyvadlo. Jistým způsobem se jí ulevilo – stejně jako se jí ulevilo v dívčím věku, když zemřel její otec a oni opustili jatka.

Franz Sacher se díval na mrtvého syna a najednou pochopil, co ho na Eduardovi pořád rozčilovalo: strach ze života.

Franz cítil, jak se malá, vlhká ruka vnučky Annie vsunula do jeho dlaně. Dítě se slzami zalitým obličejíkem hledělo na mrtvého otce.

•

Marie otevřela oči a spatřila obličej neznámého muže. Nevýslovně ji soužily strašlivé obrazy vlastního únosu. Roztřásla se po celém těle.

„Nemáš se čeho bát, ptáčátko,“ uklidňoval ji Würtner a přidržel jí před ústy plechovou lžíci s cukrovou vodou.

„Už ti nemůže nijak ublížit.“

Würtner ji zavedl do svého království. Za archivními regály byla malá komůrka, kterou používal, když do svítání kopíroval orchestrální hlasy a byl příliš unavený na to, aby se ještě vydal na cestu domů. Tam Marii položil na odřenou pohovku. Zdálky bylo slyšet hudbu a zpěv.

„Jsi ještě tak malá holčička, tobě nesmí nikdo nic udělat.“ Měl zvučný hlas, který se nehodil k jeho podsadité, obtloustlé postavě.

Přistoupil k Marii tak blízko, že viděla pod jeho už prořídlými vlasy nažloutlou pokožku hlavy. A protože jí neustále kroužil lžící kolem úst – a nejspíš také ze smrtelné úzkosti –, otevřela pusu.

Chutnalo to sladce a studeně. S každým douškem se jí vracela síla. Když vyprázdnila sklenici, otřela si ústa a nesmělým hláskem se zeptala: „Můžu domů?“

Když na to muž nezareagoval, vyklouzla zpod přikrývky, vstala a zamířila ke dveřím.

„Co tě táhne domů?“ Jeho hlas zpřísněl.

Dívka se bojácně otočila. „Přece tam na mě čeká máma.“

„Ta už nečeká.“ Hrubě se zasmál. „Tvoji rodiče tě prodali.“ Nevěřícně se na Würtnera zadívala.

„A kam tě podle tebe chtěl ten chlap zavléct? Mnozí muži se chtějí vyléčit ze syfilidy. Na to si nechávají z ulice unášet malé holky, jako jsi ty.“

Marie se rozplakala.

„Mělas štěstí!“ Postrkoval holčičku zpátky k pohovce. Tam se vedle ní posadil a uchopil ji otcovsky za ruku. Ucítila jeho pot. „Ale teď na tebe budu dávat pozor já,“ prohlásil a myslel to vážně. Tohle děcko, svou holubičku, už nikdy nenechá napospas nebezpečnému světu tam venku. Ochrání ji tak, jak chtěl být opatrovaný sám jako chlapec.

V dálce hrající hudba nabírala sílu k závěrečnému vyvrcholení a rozuzlení.

•

Zvučné, energické akordy naposledy spojily pěvce, hudebníky a hlediště. Jen co hudební nástroje dozněly, zahřměl bouřlivý potlesk. Konstance von Traunstein dojatě složila vějíř. Hudba princeznu vždy rozjitřila a naplnila tesknotou. Přála si být umělkyní, nebo alespoň múzou pro nějakého velkého génia. Podívala se z boku na svého muže a viděla, jaké nesmírné nadšení vkládá svýma rukama do aplausu. Právě s tímto člověkem má navždy sdílet život. To pomyšlení v ní vyvolalo pocit stísněnosti.

Georg vnímal Konstancin pohled a s úsměvem se k manželce otočil. Byla mu stále cizí, i po půlročním manželství.

Konstance Nagy-Károlyová byla opravdový skvost mezi uchazečkami o sňatek. Traunsteinovi dlouho hledali nejen věk a titul, ale především majetek, který by si chtěl koupit jejich rodokmen. Georg složil manželský slib bez sebemenších pochybností. Potřeboval ženu. Toužil po ní. V tomto ohledu očekával nekomplikovaný život. Přitom se snažil žít smysluplně. Cítil v sobě poslání zlepšit svět. Tomu chtěl věnovat své síly.

Georg vdechl jemný nádech Konstanciny voňavky, která se mísila s vůní jejích hustých černých vlasů. Tohle aroma v něm vyvolalo smyslnou žádostivost. Byl překvapený. Má sice právo bažit po vlastní ženě, ale zároveň ho vychovali tak, že v manželství je žádoucí oboustranný chladný a disciplinovaný přístup. Vášeň patří do nevěstinců a milostných pletek. Emoce mohou manželství poškodit, protože jsou nevypočitatelné. Georg pohrdal lidmi, kteří nedokázali zachovat chladnou hlavu, a proto se na ně nemohl kdykoli a v kterékoli situaci spolehnout. Takové měřítko kladl hlavně sám na sebe.

3

V příšeří nastávajícího dne odnesli rakev s mrtvým Eduardem Sacherem. Zaměstnanci se shromáždili na hospodářském dvoře, aby vyprovodili majitele hotelu na jeho poslední cestě. Dopoledne mělo následovat oficiální oznámení. Poté bude mrtvé tělo patřit Vídeňské společnosti a jejím smutečním oznámením. Personál už nemohl dělat nic než jenom doufat v nepravděpodobný zázrak, že Anna Sacherová povede sama hotel dál.

Anna hleděla do tváří svých zaměstnanců. Zaslechla potlačovaný vzlykot. Věděla, že se všichni obávají o svou práci a budoucnost. Mnozí z nich teprve nedávno založili rodinu. Ti lidé ji potřebují – a ona potřebuje je.

„Všichni do práce. Naši hosté musí vidět, že všechno zůstává při starém.“ V jejím hlase zazněl nový tón.

Vrátila se do hotelu a v duchu se snažila uspořádat, co je třeba na dnešek připravit.

Když vstoupila do kanceláře, kterou sdílela s Eduardem, seděl na jejím místě tchán a prohlížel si účetní knihy.

Anna zadržela dech. „Ty se už probíráš dokumentací?“

„Najmeme správce, dokud nenajdu kupce, který nám zaplatí dobrou cenu,“ zamumlal Franz. „Přinejmenším se tak zbavíme hypoték. Pokud jde o moje vlastní peníze, které jsem vložil do podnikání…“ Mávl rezignovaně rukou.

Anna si stoupla vedle něho. Byl by to souhlas a ústupek, kdyby se posadila na Eduardovo místo. Chtěla, aby jí uvolnil její vlastní místo.

Anna nebyla zvyklá držet se s vlastními přáními a potřebami zpátky. Teď ale na to musí jít od lesa. S manželovým úmrtím přišla o koncesi na provoz hotelu a restaurace. Ani titul Císařský a královský dvorní dodavatel už nesmí používat. Je z ní vdova se třemi malými dětmi. Musí tchána získat na svou stranu jako spojence, zabránit prodeji domu a s jeho pomocí přesvědčit úřady.

„Eduard by to,“ odmlčela se a úmyslně vynechala slovo ,nejspíš‘, „chtěl jinak.“

Tchán na tuhle vějičku nepřistoupil a dobromyslně odtušil: „Budu rád, když udržím výši škody pro rodinu v přijatelných mezích.“

Protože na to Anna nic neřekla, vyložil si to Franz jako souhlas a znovu se začal věnoval dokladům, jejichž tiché šustění bylo zesíleno hrobovým tichem v místnosti.

„Povedu hotel dál,“ prohlásila Anna po chvíli.

Franz Sacher vzhlédl. „Koncese znějí na Eduardovo jméno. Ženě titul dvorního dodavatele nikdo nepřenechá,“ namítl rozčileně. Tak naivní snad snacha nemůže být.

„Ať ponechají ten titul hotelu. Mně nemusí přenechávat vůbec nic.“

Než stačil něco odpovědět, ozvalo se zaklepání na dveře. Vstoupil portýr, kterého následoval jakýsi mladík v obnošeném obleku.

„Je mi to líto!“ Mayr by Annu Sacherovou a jejího tchána přítomnosti takového návštěvníka rád ušetřil. „Ale ten pán je od policie.“

„Je mi ctí! Lechner mé jméno, praktikant z Vídeňské policejní akademie,“ představil se mladý muž a úsečně se uklonil.

„Upřímnou soustrast, paní Sacherová, pane Sachere. Prosím co nejponíženěji o odpuštění, že vás vyrušuji zrovna dnes. Jde o Marii Stadlerovou. To dítě se včera večer nevrátilo domů. Našli jsme pouze její polévkovou nádobu. Kromě toho se poblíž vyskytl mrtvý muž. Měl bych vyslechnout vaše lidi.“ Za bledým obličejem se skrýval muž s obdivuhodnou rozhodností.

„Ano, tak to udělejte.“ Anna teď neměla ani pomyšlení na tuto záležitost. „Mayre, postarejte se, aby nás pak policie opustila služebním vchodem.“

Lechner sebou neznatelně škubl. Není žádný lokaj. Už týden působí jako čekatel u vídeňské kriminální policie a tohle je jeho první samostatný případ. „Bylo mi ctí.“ Lechner nedal sebemenším gestem či výrazem ve tváři najevo, že ho urazili. Znovu se krátce uklonil a odešel.

Anna se znovu otočila k tchánovi. „Hotel je můj život, Franzi. Nevzdám se ho.“

„Tvůj život patří dětem, Anno. Právě ztratily otce.“

Franz Sacher se znovu pohroužil do podkladů. Skutečně je proti tomu, aby snacha pokračovala v odkazu svého manžela? Nedokázal si ale ani při nejlepší vůli představit, jak by žena se třemi dětmi sama ve Vídni řídila hotel – především při zachování kvality, na kterou jsou hosté zvyklí. A on sám za žádnou cenu neopustí Baden, aby nastoupil na synovo místo. Franzi Sacherovi bylo přes sedmdesát. Užíval si života jako penzista, necelé dvě hodiny jízdy od rušného hlavního města. Miloval samotářské vycházky, polední klid a vůni kávy kolem čtvrté hodiny odpolední. Za nic na světě nemínil znovu pracovat v gastronomii nebo hotelovém provozu. Svůj díl řádně odvedl a odpovídajícím způsobem nasměroval i své syny. Nejstarší z nich vedl už přes deset let lázeňský hotel.

•

Anna netušila, o čem tchán přemýšlí. Viděla pouze jeho zásadovou přísnost. Ona sama se tím teď nesmí nechat oslabit. Musí se soustředit na to, čeho chce dosáhnout.

4

Marta a Maxmilián Aderholdovi, mladí nakladatelé z Berlína, seděli u snídaně. Marta jedla s neskrývanou chutí. Maxmilián se dnes ráno probudil s těžkou hlavou a docela rád by si ještě chvíli poležel. Oba to však neodolatelně nutkalo vydat se do Café Griensteidl, vzdáleného pouhých pět minut chůze. Chtěli se tam setkat s Hermannem Bahrem, knížetem vídeňských básníků. Maxmilián byl jeho literárními kritikami a spisy nadšený. Doufali, že od něho získají cenné rady pro své nakladatelství a jeho přímluva přesvědčí mladé spisovatele, aby publikovali právě u nich.

Z Berlína zářilo hlavní město habsburské monarchie ve světle umělecké individuality. Literáti, malíři a architekti byli mladí, nebylo jim víc než třicet let. Vypadalo to, že to jsou usilovně hledající umělci na dokonalé řemeslné úrovni. To byl závěr Maxmiliánovy entuziastické analýzy, kterou dokázal nadchnout i Martu.

Při nočních procházkách berlínským parkem Tiergarten se rozhodli, že nakladatelství nebudou ničím omezovat. Chtěli být výrazem moderny, svobodné ve svých estetických rozhodnutích, a zároveň vyzkoušet, kam je zavedou jejich zájmy a nadání.

Marta a Maxmilián se seznámili před více než půlrokem v čítárně berlínské Univerzity Fridricha Viléma, kde Marta, která jako žena nebyla připuštěná ke studiu, čerpala z knih to, co jí odepřeli v posluchárně.

Od první chvíle ji to přitahovalo k muži se světlýma očima. Byla však dostatečně trpělivá, aby vyčkala, než ji pozve na procházku. S knihami v podpaží se bezcílně toulali po bulváru Unter den Linden a nakonec zamířili Brandenburskou bránou do parku Tiergarten. Maxmilián jí vyprávěl o svých textech a slíbil, že nazítří přinese ukázku. Několikrát procházeli stejnou změtí cest a pěšin, dokud se nesetmělo. Potom si Marta vzala drožku a odjela domů.

Marta Grünsteinová opustila rodný dům v Brémách a odstěhovala se do Berlína, rodiště své zesnulé matky.

Arthur Grünstein dopřál dceři volnost bez manželských a rodinných povinností. Považoval za naprosto samozřejmé, že jí jednou najde muže, který se osvědčí jako vhodný nástupce jeho importního obchodu. Prozatím se Marta mohla rozvíjet zcela v souladu s vlastními přáními. Na to, že by se mohla zamilovat a přijímat vlastní rozhodnutí, Grünstein ve svých plánech vůbec nepomyslel.

Marta neměla výčitky svědomí, když si během vzájemných setkání s Maxmiliánem začali plánovat společnou budoucnost. Cítila, že život po boku tohoto nadaného muže je smysluplný. Otec zbohatl obchodem se zámořím a nezanedbatelná část jeho peněz se stane jejím věnem. Věděla, že to jednou postačí na založení vlastního nakladatelství – a do té doby na důstojný soukromý život.

Když Marta přečetla všechny Maxmiliánovy texty a kriticky i uznale se k nim vyjádřila, pochopil, že ho tato o tři roky starší žena uznává a rozumí mu.

Marta, která obvykle postupovala rozvážně a cílevědomě, potlačila v nitru možné otcovo zklamání. Byl to jeho obchod. Stejně jako kdysi on v mládí tento podnik založil, chtěl se nyní postarat i o její podnikání. Kromě toho se otec těšil skvělému zdraví. Dokázal prožívat svou vizi, místo aby obchod předal některému ze zeťů, který by možná neprokázal stejnou obratnost jako on sám.

Pro Maxmiliána byly obchodní záležitosti španělskou vesnicí. To Marta poznala velmi rychle. Proto se musí otec, aniž by se kvůli tomu trápil výčitkami svědomí a bral nějaké zvláštní ohledy na rodinu, porozhlédnout po finančně silném nástupci – pokud vůbec chce své podnikání někomu postoupit. Marta si proto přichystala koncept a vytvořila odpovídající podmínky, než ji případné rozpaky nebo změna myšlení odradí od jejích záměrů nebo přijde nějaký otcův zásah.

Protestant Maxmilián a židovka Marta měli civilní sňatek. Jedna ani druhá církev neměla hrát v jejich životě roli. Do módy se právě dostal pojem „ateista“. Ne, jako bezbožníci se oba rozhodně necítili. Právě naopak, chtěli poskytnout prostor božskému principu, který se v jejich očích nejlépe zrcadlil v umění. Proto po oddavkách odcestovali do Vídně, aby se spojili s něčím, co zatím nemělo žádnou podobu ani obsah a bylo pouhým tušením.

Tak podobně to Marta vysvětlila i otci v dlouhém dopisu, který napsala ve vlaku okamžitě po odjezdu z nádraží a podala v Drážďanech. Když položila poštovnímu zřízenci na pult poštovné, pocítila výčitky svědomí.

A teď! To první ráno byla Vídeň ponořená do mlhy. Všechno vypadalo nepoddajně a neproniknutelně.

Maxmilián přivoněl k rohlíku a vrátil ho zase do ošatky. Nedokázal do sebe dostat ani sousto. Byla to od něho slabost, že si všechno vždycky jenom vysnil a poté se dostavilo zklamání. V takových chvílích to Marta pro sebe vnímala jako výzvu, aby zachovala optimismus a nespouštěla z očí vytčený cíl. Byla pevně rozhodnutá, že se nevrátí do Berlína s prázdnýma rukama. Otec je obchodník a nejlépe ze všeho ho přesvědčí konkrétní výsledky.

Zatímco se během jejich prvního rána v cizím městě každý mlčky pohroužil do vlastních myšlenek, dolil jim číšník kávu. Maxmilián zahlédl v jeho očích nevýslovný zármutek. „Cítíte se dobře?“ zeptal se. V žádném případě si nepřál, aby ho obsluhoval někdo, kdo to nedělá ze své svobodné vůle.

„Dnes v noci,“ číšníkův hlas se slyšitelně chvěl, „zemřel pan Sacher junior… náš hoteliér.“

„Panebože!“ uniklo Martě.

„A na copak?“ zajímal se najednou Maxmilián o podrobnosti. Vždyť to mohla být i vražda.

„Chřipka,“ odvětil číšník. „Nechceme tím samozřejmě naše hosty v žádném případě znepokojovat. Mohu vám prosím ještě něčím posloužit?“

Maxmilián a Marta současně zavrtěli hlavou. Jak by si mohli za takových okolností ještě něco objednat?

Číšník se uklonil a odešel.

Maxmilián se upřeně zahleděl na Martu. „Nacházíme se v domě smrti.“ Vyzařovalo z něho upřímné zoufalství. „Měli nám oznámit hned při příjezdu, že ředitel umírá.“

„Kvůli tomu bychom se přece nestěhovali do jiného hotelu, Maxi. Je jenom dobře, že jsme o tom nevěděli.“ Marta to pronesla jasným hlasem, kterému v kritických chvílích dokázala propůjčit patřičnou naléhavost. V hloubi duše ji to ale také vyděsilo. První noc jejich svatební cesty zemřel jen pár metrů od nich člověk.

Láska se posadila ke stolu naproti nim. Proti Smrti nic nezmohla. Místo aby lidé cítili lásku, obávali se smrti, která je vzrušovala a jitřila. Ve smrti člověk spatřoval moc. Ačkoli – Láska se zamyšleně poškrábala na čele – nemluví se vlastně o moci lásky? A neříká se: Ve smrti přišel o veškerou moc? Přesto se Láska cítila podřízená Smrti, přinejmenším tady a teď. Ale nyní se konečně emancipuje! Neboť ona je život sám a smrt je alfa a omega života stráveného v lásce. Tak by to mělo být. Tak by to lidé měli cítit. V tomto smyslu se bude ona, Láska, věnovat svému poslání.

5

Konstance von Traunstein si prohlížela vzorky látek, které jí přinesli do hotelu od různých vídeňských bytových dekoratérů. „Všechno tady bude pokračovat jako vždy, Flóro, proč by to mělo být najednou jinak?“ uklidňovala princezna pokojskou.

Flóra měla slzy na krajíčku. Zašla do apartmá, aby sklidila nádobí po snídani.

„Touto látkou bych si přála potáhnout své malé sofa,“ poznamenala rozjařeně Konstance. Přála si alespoň zčásti zařídit venkovskou usedlost, kterou obývala s manželem a tchánem, podle svého vkusu.

„To je krása!“ Flóra zapomněla na pláč.

„A jak se ti líbí ta tapeta?“ Konstance jí ukázala kus modrého papíru se stylizovanými květy na zlatém pozadí. Přitom zkoumavě pohlédla na starou komornou, která seděla u okna, vyšívala a sledovala každé slovo své mladé paní. Měla hranatý, zasmušilý obličej a šedivé vlasy upjatě stažené do uzlu. Traunsteinovým sloužila už dlouhá desetiletí. Konstance ji neměla ráda a nezvratně se rozhodla, že se jí při nejbližší příležitosti zbaví.

„Nádhera… to všechno je tak nádherné,“ vydechla Flóra, okouzlená elegancí vzorků a skic.

Konstance se snažila převést řeč jinam. Ve Wiener Zeitung si přečetla stručnou zprávu o tom, že dítě jménem Marie Stadlerová zmizelo na cestě z hotelu domů. Vybavilo se jí přitom, že sama právě v té době jela do Opery, a zamrazilo ji.

„Tys to děvče, co zmizelo, znala?“ Konstance si všimla, že komorná u okna sebou nepatrně trhla.

Flóra spěšně přikývla. „Její matka je pradlena. Otec rozváží uhlí. Už tu byla i policie, ale nikdo z personálu nic neví,“ vzdychla pokojská dramaticky.

„Prostě se jen tak ztratila na cestě domů?“ zamyslela se nahlas Konstance.

Flóra zapomněla na své postavení a spiklenecky jí jako přítelkyni pošeptala: „Byl tam i jeden mrtvý.“

Konstance se vyděšeně pokřižovala.

„Našla ho madam z nočního podniku naproti Opeře, velmi blízko svých dveří do sklepa. Pod ulicemi vede spleť tajných chodeb.“ Flóřin hlas se vzrušeně zachvěl. „Povídá se, že se ve městě potulují lidi, kteří chytají malé holky, aby je pak po nocích…“

Komorná na ni vrhla nelibý pohled a Flóra hned zmlkla.

„Ano? Co?“ naléhala rozčileně Konstance.

„… obětovali při satanských rituálech,“ dokončila Flóra stísněně.

Konstance zbledla. „Co to plácáš za hlouposti?“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Její tchán, starý kníže Josef von Traunstein, vstoupil do apartmá, aniž počkal na vyzvání.

„Servus, Stanci.“ Starý pán jí políbil ruku trochu důvěrněji, než bylo nutné.

Flóra se sklopeným pohledem udělala pukrle, rychle uchopila snídaňový podnos a opustila pokoj.

Konstance se otočila k látkovým vzorkům a předstírala činorodost. „Váš syn je u dvora.“ Poté se tchána tiše zeptala:

„Slyšel jste o tom únosu, papá? A o mrtvém muži?“

Stařec její otázku přešel mlčením. „Už jsem kondoloval paní Sacherové,“ prohodil a promnul v prstech jeden z látkových vzorků.

Konstance na něho vrhla tázavý pohled.

„Nelam si tím hlavu, Stanci.“

Tón jeho hlasu ji tak polekal, že bezděčně o pár kroků ustoupila.

Josef von Traunstein vrhl varovný pohled na komornou, která na ně zvědavě zírala. Zevrubně si prohlédl látku a teď už žoviálně nadhodil: „Tak ty si zařizuješ domeček pro panenky?“ Konstance vnímala jeho mohutné tělo blízko svého a zaštítila se pózou trucujícího děcka. „Váš syn si myslí, že je to zbytečný luxus, když chci nechat zrenovovat zámecké pokoje.“

Tím si od něho zjednala patřičný odstup.

„Georg moc přemýšlí,“ odtušil tchán kousavě a přistoupil k sekretáři, aby si nalil koňak. Vyprázdnil naráz celou sklenku a nalil si druhou. „A co jinak? Doufám, že můj syn řádně plní své manželské povinnosti!“

Konstance zrudla, protože se cítila trapně, a vzorky látky rychle zakryla půdorys jejich budoucího domu.

Tchán ji pozoroval a tvářil se pobaveně.

Po smrti své ženy před téměř deseti lety se Josef von Traunstein sám rozhlížel po vhodné kandidátce na vdavky, která by patřičným věnem vylepšila jeho neutěšenou hospodářskou situaci. Po generacích, které postupně spotřebovaly veškeré bohatství, vyžadovaly pozemky i zámek nutně přísun nových finančních zdrojů. Nenašel však vhodnou uchazečku.

O pár let později se Georg ocitl v úplně jiné situaci. Byl mladý a úctyhodný rodokmen Traunsteinových představoval tentokrát celé jmění. Synovým výhodným sňatkem stařec dostatečně zaopatřil i sám sebe.

6

Johann si počkal na Flóru v tmavé postranní chodbě vedoucí na dvůr. Mladý nosič zavazadel a pokojská se tu na chvilku dočkali samoty. Johann uchopil Flóru za ruce a pevně je sevřel ve svých. „Napsal jsem tetě,“ zašeptal vzrušeně. „Třeba mě vyplatí… Jsem přece její jedinej dědic.“ Políbil ji s neskrývanou nadějí na společnou budoucnost.

Table of Contents

PROLOG

Kniha 1

1

2

3

4

5

6