Copyright c Pavel Kohout, 2022

ISBN 978-80-207-2101-3

Jence

a

pinguinovi

NÁVOD KE ČTENÍ

Takto sázený text je myšlený

Takto sázený text je mluvený

Takto sázený text je psaný

Tako sázený text je velmi osobní

TAKTO SÁZENY JSOU POZNÁMKY

MAJÍCÍ VLASTNÍ DĚJ

1928

PAVLÍNKA

Praha, porodnice v Londýnské ulici

Ríšo, teď se vyser na Barrandovský terasy a soustřeď se! Tlačte! Ale jak, když přímo vidím, jak se tam Eva svíjí v jeho náruči za vytí saxofonů kapely R. A. Dvorský… Richarde, seber se, nebo to posereš tady. Tlačte víc! Přitom je ten napomádovanej potápka lidská nula, co nula, přímo dvě nuly, normální hajzl, to snad Eva padla na hlavu, že mu naletí na tu bugatku, kterou musel někde ukrást? No jak jinak by k ní přišel obyčejnej holič, kterej se na vizitkách zove friseur? no dobře, má na Perštýně salón, kam choděj herendy z Národního a jiný fifleny, ale co na něm proboha vidí doktorka obojího práva? Já vím, že to bolí, ale čím víc zatlačíte, tím dřív to máte venku! Bože, holka, hlavně mi tu nezkolabuj! dejchej! koukej pořádně dejchat a tlač, přece mi tu nehodláš exnout? Dýchejte zhluboka, tlačte a myslete jenom na tu svou vymodlenou Pavlínku! Kecám, sám pořád myslím jenom na to, jestli z Barrandova místo domů neodveze Evu na Jíloviště, kde jsme ho k mý smůle potkali… ale vždyť sama řekla, že ten hotel je nóbl pajzl, kam se jezdí z Prahy zahýbat… ale… řekla to s odporem, nebo se závistí? co blbnu! copak Eva by mně mohla zahnout s holičem? herdek, přece ji znám… nebo ji neznám? ale… proč s tím hajzlem vůbec jela, proč mu neřekla, že tam jezdí tancovat se mnou? Tlačte víc, hergot, tak zatlačte pořádně! Ríšo, neblbni, proč Evě najednou nevěříš? ona přece není taková! hoď to za hlavu a roď, neřvi na toho chudáka holku, tlačí přece, div jí nevypadnou oči z ďůlků… ale co když… co když Eva taková je? A co jí vlastně můžu nabídnout já? maximálně že z ní taky vytáhnu fakana, nebo dokonce pár… a i na blbou Hadimršku budem společně spořit pět let… a s friseurem může mít bugatku hned, když ho za to ozáří tím svým doktorátem obou práv? Děvečko moje ztrápená, už tomu vidím vlásky, ještě půl minutky a uvidíme, jestli to má kundičku nebo pindíka, nóóó, ukaž se, člobrdo! Teď to z ní leze expresně, tak co to bude, až to bude? polez, polez! Nóóó…! Maminko, tak máte parádního Pavlíka! Aspoň jí z toho nevyroste kurva jako Eva…!

20. ČE RVENCE NEJÚSPĚŠNĚJŠÍHO ROKU REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ PORODILA LUDVÍKA, ROZENÁ ŤALSKÁ, MANŽELU OTOMA RU KOHOUTOVI SYNKA PAVLA, ZDE ZKRÁCENĚ Z VANÉHO PAKO, JENŽ ZA ČTYŘIADE VADES ÁT LET SEPÍŠE TYTO ZPRÁVY V DOBĚ JEDENÁCTÉHO PREZIDENTA, VE VLASTI S DEVÁTÝM NÁZVEM.

1929

SEN

USA, New York, Manhattan

Co to… co to je za zvuky… jó telefon… Kolik je… kterej blbec… Haló… Cože…? Neřvi tak, Bobe… Ten se zas musel ožrat. Jak krachla…? To si děláš…? Jak se to…? A co z toho…? No počkej… Haló haló… On je namol… aha, byl přerušenej. Upadlo ti sluchadlo, Bobe? Jo to je Winston! Jste s Bobem na tahu?… Co mám vědět, když spím… oukej, pustím rádio, ale řekni mi… seš tam…? Proč zavěsil? dělají si ze mě prdel? to je hodně blbá sranda… Haló, Winstone, proč zavěšuješ, když… Jo to jsi ty, Roný! Prosím tě, opravdu… a co to teda znamená? Jo… jo… jo… no to je… no to snad není… moment, zvoní domácí telefon… Dženifer, mluvím s Roným, zůstaň na drátě! Seš tam, Roný? Krucinál, on taky zavěsil, Dženifer?… jo, volal i mně… to nevím, ale zavolám hned Džeka, ten to vědět musí, miláčku, nalej si koňak, já hned přijdu, seš ve své ložnici, jo? oukej! Kde mám to numero? krucinál, mně se klepou ruce… tak znova… Džeku, zvedni to… To je Džek? Tady Džon, já ti volám… jo, ty víš, tak jak na tom jsou moje konta u vás?… cože? ale vy jste jistě pojištěný… prosím tě, jak může být i pojišťovna plajte?… To se mi zas jenom zdá! A moje renta?… ale to je šílený… Ano, to je určitě ten můj sen!… Že jste žebráci? Džone, mám ti rozumět, že jsem taky žebrák?? No jasně, je to ten strašidelný sen, v jakém si vždycky přeju, abych se probudil… co mám dělat, mi už Džon jistě neřekne… A co mám dělat, Džone… já vím, že mi to neřekneš, tak aspoň pověz, co chceš dělat ty? Jo, ty skočíš z okna! Oukej, ty sny pokračujou, abych si tím víc užil, že se z nich vzbudím. A už jsi to řekl ženě, Džone? Ovšemže nepoví, radši se z toho snu vypařil, já bych se taky rád probudil, ale jsem zvyklý čekat, až tyhle sny skončí samy, tak aspoň vstávám, zas telefon a zase domácí, krucinál, tady je dusno, otevřu okno a vida, pod římsou šlehačka mlhy tak pevná, že se dá přejít až k soše Svobody, oukej, tak se po ní projdu a konečně vypadnu z toho zlýho snu rovnou k tobě, už jdu, můj krásnej miláčku Dženi…

24. ŘÍJNA PO KRACHU NEWYORSKÉ BURZY SE ZHROUTILA SVĚTOVÁ EKONOMIKA A ZAČALA VLNA SEBEVRAŽD PODNIKATELŮ • DÍTĚ PAKO SE BATOLÍ V POLSKÉM MĚSTĚ OŚWIĘCIM, KDE OTEC OTOMAR ZASTUPUJE AUTOMOBILKU PRAGA A JEHO ŽENA JEZDÍ REKLAMNÍ RALLY. ZA PÁR LET TU BUDE VYHLAZOVACÍ TÁBOR AUSCHWITZ.

1930

AHOJ

Olomouc, Slavonín

Draze milovaná Vendulko, předem Tě zdravím a prosím za odpuštění, že můj první dopis Tobě bude zároveň posledním. Řeklas mi v neděli, že Tě od Neherů v Prostějově kvůlivá krízy s většinou švadlenek propustili, takže seš tím radši, že mě máš, abys na to nebyla samotna. Když jsem Tě vylodil a dopádloval k Slavonínu, pro slzy jsem neviděl. Vendulko, něco o sobě jsem Ti nepověděl. Tys mě poznala coby šerifa naší osady, kam Tě přivedl Tvůj kamarád, co musel hnedka odjet, že najednou dostal práci. Pak jsme se spolu sblížili u toho taboráku, kde se zpívalo Teskně hučí Nijagára, a Tys uměla tak nádherně druhý hlas, až mi zjihlo srdce. Potom jsem Ti ve stanu zahříval nožky, ale jak dobře víš, nic víc, a když ses divila, zalhal jsem Ti, že mě bolí hlava, a že příště. Nebolela, Vendulko, bolelo jen to srdce, že nebude ani příště. Tys donedávna byla Pražačkou, a já su Hanák. My Hanáci jsme sedláci a dědíme od Josefa Druhého z pokolení na pokolení tři přikázání zvaná vidle–šavle–Bible. Můj nejstarší bratr Zdislav zdědí náš rodinný grunt, z něj vyplatí druhého, Ctirada, aby měl jako oficír na dobré věno, a mě dá chléb vezdejší Církev svatá. Ano, hned po prázdninách nastoupím do semináře. Bude ze mě velebníček, Vendulko, a celibát značí nelíbat. Vždycky jsem chtěl sloužit jen Panně Marii, a teď mi poprvé přišlo líto, že… nevím, jak to nazvat, ale hned jsem šel ku zpovědi, pan farář mi nakázal deset očenášů a deset zdrávasů, tak jsem jich radši namodlil mandel. A hned se mi ulevilo, takže su to zase já, kdo Ti píše, žes byla má určitě první a věřím, že poslední světská láska, s kterou jsem Pannu Marii málem podvedl. Po vysvěcení Ti nepřestanu v duchu žehnat. A snad Tě krapánek potěší, když se rozloučím tak, jak jsme se zdravili na osadě. Kdysi měli totiž námořníci deset nakázání, jak při bouři postupně skasávat plachty. A když jich stáhli devět a bouřilo pořáde víc a loď už se potápěla a nebylo spásy, znělo poslední desáté – Kleknout a modlit se k poctě Krista Pána Ježíše, po latinsky „Ad HOnorem Jesu“. Draze milovaná Vendulko, Tvůj Boleslav se s Tebou loučí navždy křesťanským pozdravem – Ahoj!

STŘEDOVĚKOU ZKRATK U, KTEROU SI V ČASE KRIZE VZALO ZA POZDR AV ČESKÉ TRAMPSKÉ HNUTÍ NEZAMĚSTNANÝCH, A JE DNES POZDRAVEM CELONÁRODNÍM, DOKUMENTUJE NÁMOŘNÍ MUZEUM V HAMBURKU • PROPUŠTĚNÝ OTEC OTOMAR SE VRACÍ S RODINOU DO PRAH Y, KDE BUDE LUDVÍKA ŽIVIT TROJICI PLETENÍM SVETRŮ.

1931

LEJNO

Stratosféra

Fuj, co to ruplo? Proč ten Kipfer tak řve? Co je vám, Paule? Mondijé, malér, my se utrhli, merd! To byl poryv! Přeřízl jste nám lano?… ovšemže ne, dělám si legraci! Ať mi kluk nezpanikaří! Ale z koše ven radši neskákejte, ten vodík je rapl, už se dá vidět kompletní Augsburg. Tak jak jsme na tom? Máme se začít modlit? Nejdřív zjistěme, co nám chybí. Vidíte, Paule, chtěli jsme jen kontrolovat a místo toho rovnou stoupáme, předhoníme svůj plán. Jsme dobře dovřený? Bon. A kapalný kyslík? Taky, to je teď hlavní. Ten rapl nás expresně potáhne vzhůru, což jsme přece chtěli, jinak bychom nevyhodili ty tisíce franků. Topit nám začne nad mraky slunce, a když nám bude hic, přetočíme si naši kouli z bílé strany na tmavou, funguje to? Hurá, klika kliká, gondola poslouchá jak cvičený psíček. Líbí se vám to, Paule?… Žaludek? Houpe se i mně, to brzy přejde! Mondijé, to je krása, že by se člověku i tak chtělo modlit… Mont Blank – a tak hluboko pod námi! ještě pár minut a uvidíme Evropu… a potom i… Brzo se přesvědčíme, Paule, jestli je Země kulatá! Nebojte se, půjde to jako mělo jít zítra, přesně ve výšce patnácti a půl kilometru začneme klesat a přistaneme s novým rekordem nejspíš na ledovci v Rakousku! Pokud nám ten kapalný kyslík nedokape dřív, ale to by, pokud jsem počítal dobře, neměl, a proto mu to smlčím, aby se nebál. A tam si nafoukneme stan, vlezeme doň, a nežli nás najdou, což jim bude po tom ukvaltovaném startu trochu trvat, vystrojíme si z košíčku piknik s ústřicemi i kaviárem a popijeme k valonskému pivku vlámský ženévr, Paule, kterému mechanikovi se stane, že si osobně letí pro rekord? Prosím? Cože…? Tak s tímhle jsem opravdu nepočítal, to bude rekord na druhou… Ale to přece je nejmenší problém! Já se přitištím ke stěně, vy si popostáhnete kalhoty a posloužíte si ubrouskem… jestli na ten košík dosáhnu… Hopla…. koukám, že mně na batist vyšili ozdobně Auguste Piccard, ale dávám své čestné slovo, Paule, že vám to první vesmírné hovno neupřu!

27. KVĚTNA PROBĚHL NEPLÁNOVANÝ STA RT REKORDNÍHO LETU BALONEM, JEHOŽ SE NECHTĚNĚ ZÚČASTNIL I MECHANIK KIPFER • DÍTĚ PAKO SE POZVOLNA STÁVÁ Z POLÁČKA ČECHEM; NEMAJETNÉ RODINĚ PŮJČÍ POKOJ VE SVÉM ČINŽOVNÍM BYTĚ HODNÝ BRATR LUDVÍKY JOSE F. PAKO HO BUDE CHODIT DO STAROBINCE HOLI T.

1932

NOUNEJM USA,

New Orleans, Radio Mississippi

Helou, brácho, jak válčíš v tom špinavým Dítrojtu?… Jó, de to tu na jihu pomalu taky nahóru… Ty potřebuješ mou radu, ty, profesor na vejšce, vod zvukovýho technika?… Co je ten kravál? Ve studiu se roztrubuje ňáká černá huba… no já jsem přece rasista od přirození! Tak jakou radu?… To jo, ten váš kadilak byl na šrot, už kdyžs ho koupil. A ty chceš to fáro nový? né, viď? zatím zas ojetinu, a do kolikati doláčů?… cože? já toho čerňocha ztlumím… kerej kipr to je, tendle? ne, tendle? taky ne, tady tě máme! Ó ká, brácho, tak do…? třech set? a Mary chce bujka? Bujci sou ojetý hnedle, jak sjedou z pásu… Pontijak? ten je ojetej už ve vejkresech! Jestli chceš udělat na Mery dojem a vejít se do třech stovek, nemáš jinou volbu než Plechovou Lízu, co? jó já to eště stáhnu. Co má ten brácha s ušima? kde je ten správnej kipr, aha! Ta Líza není žádnej plecháč, ale Fordovo téčko, geniální šunka, kam se vejdete všici i se psem a k stáru vám bude furt drandit na zahradě jako atrakce pro vňuky. Je tak jednoduchá, že s ní dokáže jezdit i úplnej debil, a přitom bytelná jak mlýnský kolo, je prostě supr… Barva? aha, jeho Mery je blázen do modrý, ale… víš brácho, tady ti ocituju samotnýho Forda, „Každej zákazník si může vybrat jakoukoli barvu auta, když bude černá“, čímž mazaně naznačil, že jiný budou za mastnej doplatek. Tak bych, bejt tebou, u černý zvostal. Jo a hele, ty Lízy se pekly před krizí i v evropským Hanóveru a hodně jich tam zkejslo na skladu, tak budou eště lacinější, ale zas doprava sem, bejt váma, zvostanu u zdejších… cože? ten troubadůr?… já ti ho, bráško, sjedu úplně… jo ty ho chceš vyjet?… Méno? Nemám tuchu, někdo z těch kakaovejch nounejms, ale vydrž, já se ti optám. Kluci, jak se menuje ten négr, co zrovna zkouší? Nikdo neví… ale musí to přeci bejt… Mrkněte na výkaz pro účtárnu! No?… Brácho, prej ňákej Luis Armstrong, hele, já už ho musím točit pro His Mástrs Vojs, nevim, co na téch Bimbech najednu maj, tak rozhodně vem tu Lízu, a Mery že přeju parádní svezení!

V USA VÝVOJ TECHNIKY PŘEDBĚHL STAV OBČANSKÝCH PRÁV SPOLEČNOSTI, KTEROU SJEDNOTÍ AŽ HNUTÍ MA RTINA LUTHERA KINGA V LETECH ŠEDESÁTÝCH • OTOMAR MARNĚ SHÁNÍ PRÁCI, PAKO SE NAUČÍ BÁSEŇ, KTEROU UŽ NEZAPOMENE: „JÁ MALÝ POUPĚ STOJÍM TU V KOUTĚ, JÁ VINŠOVAT NEUMÍM, JÁ SE ZA TĚ POMODLÍM“.

1933

KAFÍČKA

Rakousko, Vídeň, Café Central

No né, náš majstr Klajn se taky ještě neoběsil? Uctivý služebník, maestro, to nám zas leje, ten deštníček vám nechám vyschnout u sebe, tak co dneska za kafíčko? velké černé, velké hnědé, melanč, kapučíno, františkána, kozácké, irské, carské, nebo snad presíčko… ale né! fijákrkafé? Copak copak? Já to vím, ale řekneš mi to ty? No ovšem, kam chodí rum, tam nechodí lékař! Ano, ale pan architekt Grópijus a pan profesor Ajnštajn sedí dneska na šestnáctce, vaše okno obsadil pan německý ambasadór a já už jsem ho nemohl, chápete! račte za mnou… Nemohl a nechtěl, kdybych směl, obejmu ho a naliju mu nejlepší šampus, pan kavárník by mi to určitě nestrh z platu. Pánové, vedu vám Mistra… máte další přání? Maestro si dal proti rýmičce kávičku s rumem, ale děláme ji i s irskou whisky a s francouzským koňáčkem, není libo? Kdyby bylo, stačí lusknout, mám uši jako netopýr. Klaním se! Dlouho si tu už luskat nebudete, paraziti, dneska jste doluskali… Gerti, jeden fijákr! Tak co, kuchaříci, slavíte? jen slavte, ale nevožerte se mi, dneska určitě přijdou Ital, Japonec a možná i další excelence, cože? fóglbéra? a domácího z Korutan? ale jó, jednu jeřabinku si s váma dám… Ožeru se až večer doma se svým Hajnriškem, napřed si trošičku zaflaškujem a pak si pořádně zalaškujeme… Tak na Dolfiho Největšího, ode dneška vůdce Velkoněmecka, abysme mu brzo nalili tady u nás nejlepší a nejdražší šampáňo, co ve sklepu stárne. Fóglbére, vejdi do žaludka mého a nenatrop v něm nic zlého, hop tam! ááá! Gerti, máš toho fijákra? Dej sem, trošku mu ho posilníme… Cože dělám? Já válčím, Gerti, jsem na frontu starej, mám plochý nohy, tak holt válčím, jak můžu… Tenhle den si budu do smrti smrťoucí pamatovat a děkovat Bohu, že mě nechal dožít se zázraku. Tak tady je to kafíčko, Maestro. A vy páni?… No vidíte, a s čím? Takže jedno s whisky a jedno s koňáčkem. S největší radostí, uctivý služebníček, jsem tu s tím v cuku letu. A už vždycky budu všem vám žiďákům do kafí flusat!

30. KVĚTNA, BYV S PODPOROU PREZIDENTA HINDENBURGA A POLOVOJENSKÝCH ODDÍLŮ SA ZVOLEN ŘÍŠSKÝM KANCLÉŘEM, ZAČAL ADOLF HITLER STRMĚ STOUPAT K MOCI • DÍTĚ PAKO DOSTÁVÁ OD MAMINK Y, KDYKOLI SE JÍ PODAŘÍ PRODAT SVETR, LINECKÝ DVOJKOLÉČEK; ZŮSTANOU MU NAVŽDY SYMBOLEM BLAHOBYT U.

1934

KOLJENKA

Moskva, Lužniky–Lubjanka

„Koljenko, dušičko moje, vůbec jsem nemohla na dnešek spát, jak mně pomalinku docházelo, že včerejší večer v Parku oddechu byl nejkrásnější v mém dívčím životě, ještě pořád slyším Piatnikovce zpívat Razcvětály jábloni i grůši, vidím nad sebou proti hvězdičkám Tvou junácky vlající kadeř a cítím Tvé žhavé pusinky na svých rtech, ach Koljenko, co tys musel docela nedávno na vlastní kůži prožit, a už jsi schopen se tomu smát, a vyprávíš o tom tak skromně, ale přitom se člověku zdá, že tam snad byl i on, že s Tebou hleděl, jak jeho slavnou loď sevře mrznoucí moře a drtí ji jako vlašský ořech, že s tebou putuje po kře jen v námořnickém tričku, co mu z celé arktické výstroje zbylo, jak pod sebou má jenom pár metrů ledu nad příšernou hloubkou, a na té slupce, na tom škraloupu přistává těžké letadlo a při vzletu hrozí, že se s ním propadne až na dno Čukotského moře, ach Koljuško, jak sis mohl myslet, že tě nemám ráda, když jsem nebyla celá Tvá, byla jsem Tvoje celičkou svou duší a milovala Tě v srdci víc, něž bych dokázala tělem, zmocnil ses mě jako nikdy nikdo před tebou, Tys mě přímo vyrval z dětství i z panenství, už nepatřím své matičce ani svému otci, ale až můj pápuška uslyší, že si mě chce vzít hrdina, první důstojník z legendárního Čeljuskina, budeš jako jeho syn, po jakém vždycky toužil, budeš třetí a určitě poslední, komu svěří, co víme jen mamka a já, že patřil k těm slavným „Matrózům z Kronštadtu“, co první povstali proti Leninovým bolševikům, a on se v noci vyhrabal z hromady postřílených kamarádů a doplazil až do Finska, kde mohl vystudovat a vrátit se do Ruska jako inženýr, naši Tě chtějí ihned poznat a zvou v neděli na pirožky a vodku, a já, napoprvé jsem samým dojetím nemohla! Tě zvu, kam? – uvidíš sám, kde dostaneš to – uvidíš co, líbe Tě už navždy Tvoje Natálka!“ Psala jste to, občanko Vorobjevová? Kývat nestačí, tady to podepište! A jestli nechcete dostat přes hubu, nedovolujte si říkat mi Koljo, obviněná! Jsem váš vyšetřovatel, poručík Čerezvyčajnoj komisiji, nově zvané eNKáVéDé, Nikolaj Nikolajevič Ogurcov!

ZAČALO NOVÉ KOLO STALINSKÝCH ČISTEK A POPR AV V SOVĚTSKÉM SVAZU; POSTIHNE HL AVNĚ VEDENÍ RUDÉ ARMÁDY, COŽ SE TRAGICKY PROJEVÍ, AŽ ZA SEDM LET NAPADNOU SSSR VOJSKA ADOLFA HITLERA • OTEC OTOMAR JE ZAMĚSTNÁN A RODINA SI NAJÍMÁ BYT V ULICI ZIKMUNDA WINTERA, V PRAZE XIX – BUBENČI.

1935

VŘES

Cheb, Gasthaus / hostinec

Zum Wallenstein / U Valdštejna

Achtung, Sep, jsou tu! Nazdár, Pepo! Máme čerstvou prdelačku, ta tě bude hřát i v noci. Co? No vím, že když táhneš kvér, pošlapeš patrolu na čáře, tak sedej, nechceš snad jíst vestoje. Todle je můj budoucí zeťák Sep, teda taky Józef, jo jo, od naší Trudy, a todlenc je, Sepe, pan závodčí Votava, ale v civilu taky komediant. Sepa jsme poznali v Aši, Pepo, na festivalu sudetských prtáků, a odezpíval tam Adjé, majn klájnr Gárdeoficír! tak bravůrně, že Trudě zlomil srdce a já ho štandepéde angažoval do našeho ansámblu – jo, ke všemu šprechtí i čechiš, tak mi tu bude dělat óbrkelnera! Sepe, dones panu závodčímu polívku, já si k němu přikecnu! Hele, Pepo, už jsi čet, že se pražský Národní a Nový německý domluvily dát společně tu starou… dej si chutnat, a jednu plzeň k tomu? né, dyť seš ve službě… kde jsem… jo! společně sehrát tu starou legrácku Čech a Němec, Der Bém unt der Dojče, jak si v ní žádnej nerozumí, a zahrát ji v obráceným gardu, že Češi pošprechtí německy a naopak? To ho zaujalo! Co kdyby si to zprubnul váš Sokol a náš Orel spolem? Jednou v sokolovně, jednou v orlárně, prémču vylosujem a po derniéře vyvalí oba pivováry sudy na plac ke Špalíčku, zapomenem na Beneše i na Henlajna a bude to jako dřív, hold dívadlu i republice? A už je, celej Pepa, pro! Tak to domluvíš s vašejma, jó? A hele, buď ty rejža a já dodám dekór, jakej tu eště nebyl! Zeptá se co? Pepo, vřes! Vřes na býně, vřes na sufitách, vřes na horizontě! A zeptá se proč? No protože vřes je tu doma a jeho barevný květy, když uschnou, neopadnou, na takovej dekór se nezmůžou ani v Praze… Chutnala? Ále to nech… no dyž jináč nedáš, tak dej bůra. A cestou se hnedka mrkni, jakej bude letos vřes! Jó ty máš jinou trasu, ale jináč všecko platí, ju? Nazdár! – Sep, vem bandasku polívky, popadni velo a dovez ji na říšskej akcíz, tam tě Češi pustěj, ať kamarádi v noci vemou ten mašinkvér přes vřesoviště! Halt! Eště heslo: Přijde den. Po našem Es komt der Tág!

BOJŮVKY SUDETSKÝCH NĚMCŮ SE PŘIPRAVUJÍ NA OPERACE V ČESKÉM POHRANIČÍ; JEHO PŘEVÁŽNĚ NĚMECKÉ OBYVATELSTVO NETUŠÍ, ŽE HITLEROVY DÁLNICE, ODSTRAŇUJÍCÍ NEZAMĚSTNANOST, VEDOU K PŘÍŠTÍ VÁLCE • HOŠÍK PAKO SE V PRVNÍ TŘÍDĚ NAUČÍ PO ČTENÍ I PSÁT; NIKDO NETUŠÍ, ŽE U PSANÍ ZŮSTANE NADOSM RTI.

1936

MATURANT

Španělsko, Granada

Pane kapitáne, seržant Fernandez! Co to asi bude? Ne, hlásím, popravčí četě jsem ještě nevelel. Tak teda přece! Ano, hlásím, postup nám říkali v kurzu… Ne, popravu na útěku jsme ještě nebrali… že jsme ji ani brát nemohli? co tím chce… Rozumím, pane kapitáne, a opakuji: Poprava na útěku je poprava bez rozsudku, takže rozkaz vydá představený ústně, kláro! Ale radši si to zapíšu. Smím si to psát, pane kapi… kláro, budu si pamatovat! Svatá Panno, při mně stůj… Ano… ano… opakuji: provinilí i strážní jsou dole v autobuse, šofér ví, kam jet, u lesíka zastaví a těch patnáct půjde po silničce před náma v řadě, zavěšený do sebe, my se rozestoupíme a já dám těm banditům povel – Tak běžte, běžte… četníci vědí, že mají pálit, než se ta banda rozuteče, akorát jejich seržant musel k zubaři, tak to mám zavelet já, kláro, provedu! Svatá Panno, dej mi sílu… Fernandezi, chovej se jako žandarm, nemysli a konej! Řidiči, jeďte! Něco bych měl říkat… Desátníku, máte jejich seznam? Posviťte na něj! Proč? abych držel figuru, přečtu si aspoň jména… neznám, neznám, samí civili, učitel, rybář… moment… Jejich koně černí jsou, rovněž kopyta jsou černá… to je snad… snad přímo… jak je to dál? A ty jejich krásné pláště… a pak olověné lebky… Sviťte mi líp, desátníku! Lorca… a křestní? García… to je García Lorca! S duší nalakovanou jdou, kam zavede je cesta, jdou jak noc a mají hrby, vzplanou a už jim to nedá, nařizují ticho z gumy… Umím to ještě dneska, Romance o španělské žandarmerii! Oktaváne Fernandezi, ze španělštiny máte jedna… Cože? Už jsou venku… jak je to dál? Projdou, chce-li se jim jít; neurčitá, temná věda… Kláro! Který z nich to je? A cože mám dělat?? Vyvolat ho k nám? A co pak? Copak tihle řezníci vědí, kdo je Lorca? Věda pistolí a střelby je v ty mozky uzavřena… Ale v mém mozku ne, v mém přece ne! Až u zatáčky, desátníku! Já tu velím, ne vy! Mám dát zavraždit svou… svou… maturitní otázku?? Tak běžte, sakra, tak běžte! Svatá Panno, oroduj za mě… Teď mám něco velet… Co? Kláro! Pal!