OPUŠTĚNÝ DŮM

Copyright © Mirka Skočílková, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4604-7

Kdybychom dostávali k životu manuál, byla by to nuda. Kdybychom potkávali pouze milé lidi, byla by to pohádka. Kdybychom neměli ve svém životě přátele, neměl by nás kdo zvednout, když upadneme.

Tuto knihu věnuji mým přátelům. Nemusím je jmenovat, vědí, že mluvím o nich. Je to poděkování za to, že mě nepřestávají zvedat vždycky, když upadnu. Kdo jiný by byl schopný mě mít rád i přes moje nedostatky a špatné vlastnosti? Díky za to, že jste!

 Kapitola 1

„Beru ho,“ přeruším monolog starší ženy, která se všemožně snaží vychválit svoji garsonku. Neposlouchám ji. Dávno jsem si všechno zjistila a ověřila. Vyhovuje mi, že je byt nedaleko centra. Do práce co by kamenem dohodil a nájem nebude horentní. Byt sice není nejmodernější, ale mně stačí. Nepotřebuji přepych, potřebuji se jen někde vyspat.

Žena ještě dořekne část myšlenky, než se zarazí.

„Ani jsem vám nestihla ukázat koupelnu,“ povytáhne obočí. Zřejmě nečekala, že mě tak rychle přesvědčí.

„Předpokládám, že cena je bez energií,“ pokračuji, jako bych její námitku neslyšela. Očima ještě jednou zběžně přelétnu byt. Malý kuchyňský kout v rohu, stůl se dvěma židlemi, starší sedací souprava. Nenadchne, ale ani neurazí.

Přikývne a na sucho polkne.

„Domluveno. Máte připravenou smlouvu? Potřebovala bych se nastěhovat co nejdřív,“ otočím se k ní. Žena vypadá zaskočeně.

„Ehm, no, mám ji dole,“ mumlá a neví, co má dělat. Pravděpodobně jsem jí narušila připravený scénář.

„Dobrá, můžeme tedy přejít k vám?“

Vyjdu na ulici a zhluboka se nadechnu čerstvého vzduchu. Tak to bychom měli. Ještě jednou se ohlédnu na průčelí starého domu. Nový začátek. Ale proč z něj nemám radost? Před dvaceti lety bych za to dala cokoli na světě. A teď?

Jen tupá bolest na prsou. Nic, co by stálo za úsměv. Nutný krok k tomu, abych už nemusela bydlet na ubytovně. Realitní makléřka a nemá vlastní střechu nad hlavou. Vážně paradox!

Zamířím do kavárny na rohu. Sednu si na své oblíbené místo u stolu pro dva a objednám si kávu s mlékem. Ještě jednou zběžně pročtu text nájemní smlouvy, abych se ujistila, že jsem nepodepsala nějakou levárnu. Smlouva je jednoduchá. Žena je ráda, že si přivydělá nějakou kačku.

„Všechno v pořádku?“ usměje se na mě sympatický číšník. Potkáváme se tu celkem často, protože sem občas vodím klienty. Je to útulná kavárna a neformálnost se někdy hodí.

„Jako vždycky,“ odměním ho úsměvem a zaplatím. Musím sebou hodit, abych stihla poradu. Šéf je nervózní, když se někdo opozdí. Raději ho nebudu dráždit.

Příchod do kanceláře je každý den jako přes kopírák. Pozdravím, ale málokdo mi odpoví. Není nás tu moc, ale zato jsme nesmírně pracovití. Soudě podle toho, jak každý s mobilem u ucha listuje v papírech nebo něco hledá v počítači. Někomu by to mohlo vadit, ale mně to vyhovuje. Žít si svůj život a s kolegy sdílet tak akorát kontakty na klienty.

Posadím se za svůj stůl a odložím si kabelku. Přišla jsem právě včas.

„Máš ty fotky devětadvacítky?“ nakloní se nade mě Vojta, jeden ze dvou mých parťáků. Pokud tedy nepočítám šéfa. Ten tu genderovou vyváženost dorovnává, i když vzhledem k jeho nadváze ji spíš nebezpečně vychyluje.

„Rovnou jsem je vložila k inzerátu místo těch původních,“ odpovím mu pohotově, ale při pohledu na něj se zarazím. „Nebo sis je chtěl nejdřív zkontrolovat?“ Nepracuji ve firmě tak dlouho, abych ze zkušenosti dokázala odhadnout, jak se ve kterých situacích zachovat. Jsem tu teprve půl roku a stále se mám co učit.

„To je v pořádku, děkuju. Mrknu na ně,“ Vojta vykouzlí na tváři úsměv a odejde. Je zvláštní, přísný, ale na druhou stranu nečekaně pozitivní. Nesetkávám se často s muži, kteří si na svém zevnějšku i vystupování dávají tak záležet jako on. Přesně ví, co kdy a jak říct, jako by byl naprogramovaný. Dává si velký pozor na to, aby působil důvěryhodně a profesionálně. Je vždy upravený, v padnoucím obleku a moderní sestřih tmavých vlasů doplňuje slušivými hranatými brýlemi. Všimla jsem si, že se často nesměje, což je škoda, protože jeho smích je příjemný a nakažlivý. Je mlaďoch, něco kolem třiceti let, i když působí starším dojmem.

Popadnu nejnutnější podklady a přesunu se do šéfovy kanceláře. Je malá a útulná. Nás pět plus on se do ní tak akorát vejdeme. Při pohledu z oken pokaždé obdivuji krásný výhled na město, který odsud má. Uměl si vybrat. Když firmu před mnoha lety zakládal, prý fungovala jen z nějaké staré prodejny nábytku na předměstí. Nakonec skončil tady, s pěti zaměstnanci, v pátém patře nové budovy v centru města. Pro realitní kancelář, která se tváří jako prosperující spolehlivá firma, je to důstojné umístění.

„Kde je Marta?!“ zaburácí šéfův hlas místností místo pozdravu. Lucie, nejmladší a zároveň nejkrásnější členka týmu sedící vedle něho, sebou trhne. Ve skutečnosti jsme se lekli všichni. Musím si na jeho impulzivní reakce teprve zvyknout.

„Telefonuje,“ oznámí mu Vojta nezaujatě. Sedl si na židli hned vedle mě.

„Zase si vyřizuje osobní hovory v pracovní době,“ zlobí se šéf a začne se přebírat papíry před sebou.

„Aby ses nezbláznil, Oldřichu!“ zazní blížící se hlas kolegyně Marty. Silnější roztržitá žena v kostýmku se přiřítí do kanceláře jako velká voda a zaujme poslední místo u stolu. Marta byla při zakládání firmy, je služebně nejstarší, takže si nějaké to odmlouvání a drzé poznámky může jako jediná dovolit. Nikdy jsem nepochopila, jak žena se třemi dětmi a takovým strašným chaosem v životě, na stole, v papírech a já nevím v čem ještě může fungovat. Ale ona funguje, a dobře. Není tajemstvím, že je to právě Marta, kdo má štěstí na dobré nemovitosti, a hlavně kupce. Umí to s lidmi a vydělává na tom nejen sobě, ale především firmě. Jen je prostě svá.

„Včera jsem myslel, že se zblázním, když jsem viděl, jaký strašný fotky visí na stránkách u toho činžáku!“ pokračuje šéf v nadávání. No nazdar, to bude zase porada! Ten se jen tak neuklidní.

„Devětadvacítka je přefocená,“ ozve se vedle mě Vojta znovu tím svým klidným tónem. Zároveň si u toho něco zapisuje.

„Kdybys mě nechal mluvit, byla jsem připravená Aničce poděkovat. Ještě včera se tam vrátila, aby devětadvacítku nafotila znovu. Musím říct, že ty obrázky jsou teď mnohem hezčí než skutečnost. Děkuju,“ nahne se směrem ke mně Marta. Přikývnu. Beru to tak, že jsem tu nejkratší dobu a stále se zaučuji. S titulem podržtaška mám za úkol dělat špinavou práci, tipovat opuštěné nemovitosti, brodit se inzeráty, po telefonu přemlouvat potenciální klienty, oslovovat zájemce, obcházet úřady a do toho pomáhat kolegům. Původně měla fotit Martin kšeft Lucie, ale její fotky z mobilu opravdu nešly použít. Nedalo mi to a místo oběda jsem tam znovu zajela. Focení mě vždycky bavilo. Vlastně nevím, proč jsem se jím nikdy neživila. Mám drahý foťák i několik kurzů. Jsem přesvědčená, že všechno se dá vyfotit tak, aby se to lidem líbilo a zamilovali si to na první pohled. Stejně tak to bohužel platí obráceně. Pokud si člověk prohlédne špatné fotky, odradí ho hned na začátku a už se nepůjde na dům ani podívat.

„Ve čtvrtek je výběrko na nové byty za nemocnicí. Marta si to vezme na starost,“ přejde šéf rychle na nové téma. Dotyčná ale zareaguje odmítavě.

„Nemůžu, už mám schůzku,“ oponuje mu a listuje přitom v diáři, ze kterého jí vypadávají nejrůznější lístečky s poznámkami.

Šéf se na ni upřeně zadívá a rozhodně nejde o přátelský pohled.

„Já tě tam ale potřebuju!“ zopakuje důrazně. Marta je ledově klidná. Obdivuji ji.

„To je sice od tebe milé a hřeje mě to u srdce, ale já mám schůzku s velmi vytíženým klientem. Přijede ze zahraničí. Nemůžu si ho nechat utéct jenom kvůli tomu, abych se někde překřikovala s usmrkancema od konkurence,“ vysvětlí. Její argumenty na šéfa ale moc nezabírají.

„Já si to vezmu na starost,“ ozve se Radim sedící u okna.

Doteď byl zticha. Šéf se k němu otočí a chvíli váhá.

„Dobře, vezmi si s sebou Lucii,“ svolí nakonec. „Když to nevyhrajeme, tak aspoň budeme nejkrásnější,“ neodpustí si poznámku směrem k naší kolegyni. Lucie se zavrtí na židli a vykouzlí na své bezchybné tvářičce šťastný úsměv. Její nadšení z takové slizké narážky vážně nechápu. Když šéf nedávno hodnotil její výstřih, místo aby mu vlepila pořádnou facku, byla v sedmém nebi. A když ji následně plácl přes zadek, který měla jako vždy vypasovaný v miniaturních šatičkách, začala se chichotat jako nějaká puberťačka. Je zvláštní, jak se někteří lidé nechávají kvůli kariéře ponižovat. Nebo jí to jen dělá dobře? Těžko říct.

Tiše sleduji dění kolem sebe. Všichni si zapisují, hlásí své kroky, úspěchy i marné pokusy prodat některé ze svých nabídek. Také si dělám poznámky. Možná mě ta práce začíná bavit. Je velmi náročná, časově a hlavně psychicky, ale mně to nevadí. Nepotřebuji utíkat z práce hned, jak mi hodinky napoví, že padla. Navíc u nás v realitce ani žádnou stanovenou pracovní dobu nemáme. Je mi jasné, že abych byla úspěšná, musím dát práci veškerý svůj čas. Zvednout klientovi telefon ráno v šest nebo v deset večer, projíždět osobně okolní obce, pozorně si vytipovávat domy, ve kterých nikdo nebydlí, a neustále být ve střehu. Že jsem přišla s touto prací o svůj volný čas? Tak to mi rozhodně nevadí. Nemám totiž páru, co bych s ním dělala. Byly doby, kdy jsem ho měla málo. Dokázala bych využít každý den i čtyřicet osm nabízených hodin, kdyby mi je někdo dal. Ale to se změnilo. Všechno v mém životě se změnilo, a teď si zvykám.

„Chceš někam hodit? Jedu služebním autem podívat se na jeden domek za městem,“ otočí se ke mně Vojta. Porada skončila. Ze všech spadl stres a s úlevou opouštíme šéfovu kancelář.

„Děkuji, ale mám ještě nějakou práci,“ odmítnu s úsměvem kolegovu nabídku. Ve skutečnosti chci být sama. Mám nachystaný foťák a v plánu vyrazit na nová místa, takže využiji slunečného podzimního dne a budu fotit tu neskutečnou paletu barev, kterou stromy vykouzlily na svých listech. A třeba u toho najdu i něco, co by se dalo prodat.

***

Nikdy jsem nezažila úchvatnější podívanou než na podzimní padající listí. Tolik barev, tolik krásných scenerií k zamyšlení. Tisíce střípků a každý má jiný odstín. Zapadají do sebe jako nejsložitější stavebnice. Miluji ponořit se na chvíli do světa obrázků, které zachycují střípky našeho života. Žádný z nich se nikdy neopakuje, všechno jsou to originály. Pro někoho ztráta času, pro mě nejlepší relaxace na světě.

Nenápadně si sednu na lavičku v parku a sleduji okolí. Jakmile foukne vítr, snáší se listy k zemi jako hejno ptáků. Skupinka malých dětí dovádí kousek ode mě. S pronikavým smíchem po sobě hází spadané listí a následně do něho skáčou. Nenápadně si jejich dovádění fotím. Nikdy nevím, jak budou fotky vypadat. Vždycky je to pro mě velká neznámá, a nemůžu se proto dočkat toho, až si je v počítači prohlédnu.

Ještě chvíli sedím a v tichosti nasávám všemi póry barevnou atmosféru, když pohledem zabloudím k plotu, který dělí park od dalších budov. Líně se táhne kolem staré vily. Je hustě porostlý břečťanem a jen stěží zadržuje všechnu rozpínající se zeleň v zahradě. Zdá se, že dům je už dlouho opuštěný a nikdo se o něj nestará.

Vytáhnu foťák a udělám několik snímků. Je tak starý a zpustlý, až je nádherný. V době své největší slávy musel být úchvatný. Majestátně se tyčí mezi okolními domy. Sám už je také částečně porostlý břečťanem. Nejsem si ale jistá, jak by to dopadlo, kdyby se kolem něho někdo pustil do úklidu. Nejspíš by v tu chvíli ztratil veškeré své tajemné kouzlo. Stal by se tuctovou ruinou. Takhle budí dojem, že si ho příroda hýčká k nějakému budoucímu plánu. Cynicky pomyslím na natáčení hororu.

„Víte, že v tom domě straší?“ osloví mě znenadání malá holčička. Před chvílí si s kamarádkou a dalším chlapcem hrála v listí.

„Opravdu?“ usměji se na ni, nasadím udivený výraz a položím si ruce i s foťákem do klína. Se zaujetím sleduji, jak rychle mění grimasy. Světlé kudrnaté vlasy jí neposlušně vykukují zpod bavlněné čepice s obrázkem kočičky. Je krásná. Odhaduji, že by jí mohlo být kolem osmi let. Zaujaly mě její dlouhé řasy a velké kulaté oči. Kamarádka i kamarád budou stejně staří. Nikde ale nevidím jejich matky.

„Babička říkala, že tam kdysi dávno někoho zamordovali,“ vyhrkne chlapec překotně a přisedne si vedle mě na lavičku.

„Nene, Páťo, moje mamka říkala, že tam nějaké rodině umřely děti a nikdo neví proč,“ pře se s ním kamarádka, jako by to byla otázka života a smrti. „A teď tam jsou ty děti v noci slyšet, jak pláčou.“

„Moje babička vyprávěla, že tam straší duch nějakého chlapa. O dětech neříkala vůbec nic!“ nedá se chlapec.

„V noci tam chodí se světlem a je u toho úplně zticha. Rozhodně nebulí.“

„Vy jste už někdy nějakého ducha viděli?“ zeptám se těch malých rozhádaných rošťáků a stěží potlačuji smích. Dohadují se s takovou vážností, že na moji maličkost dočista zapomněli.

„Ne,“ zakroutí kudrnatá holčička hlavou. „Ale mamka říkala, že jednou šel do toho domu jeden pán, v noci, když byla bouřka, aby tam přespal, a ráno ho prý našli tady na ulici. Měl hrůzou šedivé vlasy a prý ho museli odvézt do blázince, protože v tom domě přes noc strachy zešílel!“ Na poslední slovo dá holčička patřičný důraz. Její kamarádi vytřeští oči a zakryjí si malými dlaněmi ústa. Ani nedýchají, jak je ta strašidelná historka pohltila.

Mám sto chutí vytáhnout foťák a děti si na památku zvěčnit. Jedna paní povídala, každý si k historce něco přidal a ony tím teď žijí, věří naprosto všemu. Hlavně že je to tajemné a vzrušující. Parkem právě prochází muž v pracovním oděvu s brašnou přes rameno. Nejspíš dělník vracející se po dlouhém náročném dni domů. Je přihrblý, zadumaný a krásně zapadá do dětské strašidelné historky. Děcka si všimnou, že jsem se na někoho za nimi zahleděla, a všechny najednou se otočí. Muž má prošedivělé vlasy a nevzhledně zarostlou tvář. To dětem stačí k tomu, aby leknutím začaly vřískat na celý park a okamžitě vzaly nohy na ramena. Muž se jich samozřejmě lekne, zastaví se, ale při pohledu na ně jen zakroutí hlavou, něco si pro sebe zabrumlá, hodí si popruh brašny výše na rameno a pokračuje v cestě. Děti vmžiku zmizely a já se ještě jednou otočím k vile, která má tak zvláštní pověst. Něco mi tu nehraje. Ještě několikrát ji vyfotím. Najednou si všimnu, jak se za jedním oknem v nejvyšším patře něco mihne. Jen na chvíli. Přeběhne mi mráz po zádech. Duchařským historkám jsem nikdy neholdovala, přesto mám divný svíravý pocit.

Raději se zvednu k odchodu, abych se za světla dostala domů. Opuštěný dům mi ale v mysli ještě nějaký čas zůstane.

***

„Určitě se můžete zastavit, podíváme se na to společně,“ ujistím muže do telefonu a rozloučím se. Spokojeně se zavrtím na židli a pečlivě si schůzku zapíšu do diáře. Zdá se, že mám štěstí a během jednoho měsíce prodám už druhou nemovitost. Zní to krásně, ale za půl roku jsem moc úspěchů nezaznamenala. Kdybych neměla finanční rezervu z dřívějška, nevyšla bych ani náhodou. Za první prodaný pozemek před třemi měsíci se mi vrátily alespoň výdaje za telefon, tisk reklamy a další drobnosti, do kterých jsem musela investovat. Teď to vypadá konečně nadějně. Další příjem do mého skromného rozpočtu. Mladý pár si vyhlédl jeden starší rodinný domek. Provize tedy nebude velká, ale mně to stačí. Spíše než odměna finanční to pro mě bude odměna morální. Sebevědomí mi hned trochu stoupne. Už jsem propadala zoufalství nad svojí neschopností. Jsem šťastná, že se to konečně zlomilo.

„Jedeme?“ nahne se ke mně Vojta, když prochází kolem mého stolu. Zvednu k němu hlavu. Dnes vypadá zase jako postava z titulní strany Forbesu. Sportovní sako mu přesně padne, o účesu ani nemluvím. Pohledný a úspěšný realitní makléř.

„Jsem připravená,“ zaklapnu diář a vyskočím ze židle. Přehodím přes sebe kabát a popadnu kabelku. Máme před sebou schůzku s majitelem opuštěných hal na kraji města. Mám možnost Vojtovi asistovat a něčemu se přiučit.

„Kdy přijedou podepsat smlouvu?“ zeptá se mě Vojta au toho obratně vycouvává služebním vozem z parkoviště. Máme v ulici před kanceláří vyhrazena místa pro naše tři vozy. Půjčujeme si je na cesty za klienty, jak je potřeba.

„Zítra ráno,“ odpovím mu pyšně. Mám ze svého úspěchu radost.

„Budu tě jistit, jestli chceš,“ nabídne se mi. Nemusel by, ale on už je takový.

„Pokud ti to nebude vadit, tak budu moc ráda,“ přiznám se. U mého posledního obchodu mi stál za zadkem samotný šéf. Neměla jsem z toho dobrý pocit. Připadala jsem si jako malé dítě, které hlídá otec. Po celou dobu mi dával přednášky o tom, jak a co dělat, tak podrobně, jako bych byla retardovaná.

„Kdyby mi to vadilo, nenabízel bych ti to,“ mrkne na mě zpoza brýlí. „Přepošli mi smlouvu, podívám se na ni.“

Ulice jsou dopoledne plné, provoz houstne, a my se tak ocitáme v koloně.

„Máš to u mě,“ prohlásím a u toho se snažím přes telefon rovnou smlouvu Vojtovi poslat, abych na to potom nezapomněla. Obávám se však, že se moje mobilní data ve své rychlosti inspirovala dopravou, ve které se právě nacházíme.

„Vyberu si to hned dneska, spoléhám na tvé fotky,“ otočí se ke mně. „Nemysli si, že tě s sebou beru jen tak.“

„Platí,“ začnu se smát. Jeho vtipy řečené s vážnou tváří mě baví. Občas je jeho humor drsnější, ale mně to nevadí. Zvykla jsem si. Vojta je jeden z mála kolegů, se kterým se mi dobře pracuje. Čiší z něho klid a jistota. Když mám problém, jdu za ním, protože vím, že mi pomůže.

Než dojedeme na místo, kolony nás ještě dvakrát zastaví. Nutná daň za život ve velkém městě. V průmyslové zóně trochu bloudíme. Opuštěných hal je tu víc. Nakonec ale dojedeme k bráně, odkud už na nás mává muž v montérkách.

Vystoupíme z vozu, pozdravíme a tím moje účinkování v této hře končí. Snažím se být neviditelná a zároveň sledovat vyjednávání. Prohlídka komplexu je nekonečná. Nabízí nám celkem čtyři budovy. Muž to tu před několika lety koupil, pokoušel se podnikat, ale nedařilo se mu a zkrachoval. Teď se snaží prodat alespoň toto místo, aby měl na splacení dluhů. Je mi ho líto. Prstýnek na ruce prozrazuje, že je ženatý. Jistě má doma děti a manželku, které potřebuje uživit.

Podle toho, jak se nám, prakticky cizím lidem, začne svěřovat s podrobnostmi ze svého života, je vidět, jak je důvěřivý. Jenže slovo lítost se v naší branži nevyskytuje. Kdo lituje, prodělá kalhoty, je šéfovo heslo. Asi má pravdu, ale vždycky to nejde. Nejsem si jistá, jestli budu mít někdy takový žaludek, abych bez mrknutí oka někoho obelstila a radovala se pak ze špinavých peněz. Zatím nejsem naštěstí tak daleko, abych to musela řešit.

Vojta s mužem jedná na rovinu. Neslibuje mu zázraky, ale navrhuje vhodná řešení. Vysvětluje mu, jak se řeší prodej tak velkých prostor, vymýšlí možné postupy a reálně hodnotí, jak dlouho by nalezení kupce mohlo trvat. Majitel je zoufalý. Na peníze spěchá, ale zároveň chce získat za komplex maximum. Když je pozoruji, nejsem si jistá, zda se podaří s mužem smlouvu podepsat, a na Vojtovi nepřečtu už vůbec nic. Ani náznak nějaké emoce. Když jedná, je to někdo jiný. Naprostý profesionál, kterého nic nerozhodí. Nechtěla bych proti němu hrát poker.

Vytáhnu foťák a vydám se najít nejlepší místa pro focení. Není to tu nic moc, celkový vzhled od koupě spíš odrazuje. Sama bych se tu možná bála. Za plotem je z jedné strany další opuštěná hala, dokonce s propadlou střechou, z druhé strany se táhne k nedaleké silnici zpustlá neposekaná louka.

S úlevou si sedám zpět do auta vedle Vojty. Je mi líto muže, který za námi se shrbenými zády zavírá velkou bránu. Těžko říct, kdy se podaří jeho nevydařený podnikatelský projekt prodat a ulevit mu tím od nejhorších problémů.

„Máš ty fotky?“ vytrhne mě Vojta ze zamyšlení. Přikývnu.

„Jenom nevím, co z nich bude. Nevypadá to tu nijak pěkně,“ pokrčím rameny. „On to podepíše?“

„Podepíše,“ usměje se vítězně. „Dokonce se nechal přesvědčit k o něco nižší ceně.“

Podívám se na něho a nechápavě svraštím obočí. Ještě před chvílí to vypadalo, že muž couvne a pokusí se haly prodat sám nebo u nějaké jiné realitky.

„Myslíš, že se to prodá? Pokud vím, žádnou poptávku na tuto lokalitu nemáme,“ zamyslím se. Pokud se u nás někdo o koupi zajímá, zapíšeme si ho do speciální kartotéky. Někteří lidé toho rádi využívají. Je to pro ně pohodlnější. Kupříkladu si chtějí pořídit chatu v nějakém konkrétním místě. My to víme a na obce v oblasti poptávky se zaměříme. Někdy se tak podaří ihned po podepsání smlouvy s prodejcem domek prodat. Už jsem si všimla, že lépe se prodávají menší nemovitosti. Prostory k podnikání, a k tomu takhle velké, se prodávají hůř.

„Těžko říct, musíme inzerovat na správných místech,“ odpoví mi a soustředí se u toho na jízdu. Cesta je tak moc vymlácená, že mám obavu o to, abychom si neurazili kolo.

„Spěcháš?“ mrkne spiklenecky.

Kouknu na hodinky. Doma mě nikdo nečeká a plány na dnešek nemám.

„Co jsi vymyslel?“ zajímá mě. Na této profesi mě baví to, že nikdy nevím, co se bude dít za hodinu. Program se mění velice rychle.

„Zajedeme se podívat na jeden takový pěkný domeček,“ usměje se potutelně a stočí volant na druhou stranu. Popravdě odpoledne v terénu s Vojtou bude určitě lepší než v kanceláři se šéfem. Uvelebím se v sedačce a spokojeně se zadívám do podzimní krajiny za okénkem.

***

V místnosti je nesnesitelné ticho rušené pouze hučící konvicí. Nervózně stojím u kuchyňské linky a čekám, až se voda dovaří. V hrnečku mám připravený sáček s černým čajem. Sama ho nepiji, nesnáším ho. Vyvolává ve mně vzpomínky na dětství. Musela jsem ho pít každý den. Byl nechutně hořký a silný tak, že po něm vždycky v hrnečku zůstal tmavý škraloup, který pak nešel umýt.

„Nelíbí se mi to tu,“ ohrne moje matka horní ret při pohledu na můj malý byt, a ještě více se napřímí, jako by měla místo páteře pravítko a popírala tak fakt, že jsou záda esovitě prohnutá. Vždycky si zakládala na tom, že dělá v životě vše správně. „Je to tu malé a… staré.“

„Mně to stačí,“ hlesnu a snažím se nerozlít horkou vodu mimo hrneček. Nechci na sobě nechat znát, že jsem rozrušená. Matka od svého příjezdu neřeší nic jiného. V její přítomnosti se ze mě nepochopitelně stává podivné malé dítě. S jejím příjezdem mizí mé sebevědomí, které i bez toho není nijak vysoké. Opatrně odnesu čaj ke stolu a sednu si naproti ní.

„Stačí, stačí! To by ti rozhodně stačit nemělo,“ rozčileně kroutí hlavou. „On ti Robin nenechal žádné peníze? Tvrdila jsi mi, že jste se vyrovnali.“

„Mám je, ale teď nepotřebuji kupovat celý barák. Tohle mi prostě stačí. Líbí se mi tu,“ odpovím na její výtku tichým hlasem. Nechci to, nechci od ní poslouchat žádné výčitky a taky se nechci hádat. Ona to vždycky myslí dobře, hlavně ze svého úhlu pohledu. Její láska je ale v jistém směru dusivá. Asi si na ni nikdy nezvyknu.

„Stejně jako to, že jsi takhle dopadla?“ zabodne pomyslný nůž do mého srdce. Těžce se mi dýchá. Jako by mi někdo položil na hrudník balvan a tiše sledoval, jak trpím.

„Jak se má otec?“ vyhrknu. Nic jiného mě nenapadlo. Potřebuji zarazit příval slov, která nechci poslouchat. Zároveň vyskočím od stolu a jdu zpět ke kuchyňské lince. Původně jsem si nechtěla dávat nic, ale teď jdu podvědomě připravovat čaj i pro sebe. Zaměstnat ruce a nezůstat bezcílně sedět u stolu.

„Tlak má stále vysoký, ale chodíme pravidelně na procházky. Mám tě pozdravovat,“ informuje mě stroze. Ticho. Konvice se znovu dává do chodu a její hluk zesiluje. „Něco k tomu čaji bys neměla?“

Trhnu sebou a rychle svoji chybu napravím. Jak jsem jen mohla zapomenout? Když mi včera přišla zpráva o tom, že má za mnou namířeno, okamžitě jsem šla do obchodu, abych koupila černý čaj a krabičku kokosových sušenek. Těžko říct, jestli jsem měla z té zprávy radost. Nebydlí úplně nejblíže, vlakem to má skoro hodinu. Je mi záhadou, proč vážila kvůli mně tak dlouhou cestu. Vždycky jí stačí jen krátké telefonáty jednou týdně. Zeptá se, co dělám, a zavěsí. Nejspíš ji vytáhla zvědavost vyvolaná informací o mém stěhování. Matka si ráda věci kontroluje, je to její životní styl.

Nasypu sušenky do misky a odnesu je ke stolu. Sleduje mě svým přísným pohledem profesorky češtiny a jednu sušenku si hned vezme. Opatrně, mezi palec a ukazovák. Vloží si ji do úst a elegantně si utře drobečky z prstů do papírového kapesníku.

„Olinka pojede na stáž do Spojených států,“ změní matka téma hovoru a mně se obrovsky uleví. „Vybrali si ji jako jedinou z celé fakulty,“ dme se pýchou, jako by byla její vnučka bohyně na Olympu. „Olga je na ni moc pyšná!“

Olga, moje starší sestra, sebestředný člověk, který přes své ego nevidí kolem sebe. Musí pýchou prasknout, to si dokážu představit. Nikdy jsme si nerozuměly. Ona dělala všechno tak, aby se matce zavděčila, a pak se najednou začala chovat stejně, totiž správně. Hlavně aby ona a její rodina vypadaly navenek skvěle a příkladně. Po vysoké škole se vdala za pana inženýra a začala žít život nalajnovaný svou matkou. Někdy si říkám, jak je možné, že to švagrovi nevadí, když jim tchyně dělá doma přepadovky, řeší, jak mají mít zařízený dům, co se bude o víkendu vařit nebo jak budou trávit svůj volný čas, protože kdo nechodí alespoň dvakrát měsíčně do divadla, je barbar. Ale nevadí. Ota si v tomto zajetí dvou žen, manželky a tchyně, nejspíš libuje. Z malé Olinky roste druhá matka a obě starší ženy perfektně doplňuje, takže časem to bude zajetí hned tří Grácií.

„Kdybys jenom šla na vysokou školu, kterou jsem ti tenkrát vybrala!“ posteskne si matka.

„Nebavilo by mě to tam a rozhodně bych se tomu nevěnovala,“ odmítnu její nářky nad tím, že jsem nešla tenkrát ani k přijímacím zkouškám. Právnická fakulta mě nelákala, nechtěla jsem tam, a když mi pak přišla pozvánka, nechápala jsem, jak mě na ni mohla moje matka za mými zády přihlásit. Byl to od ní podraz. Jenomže já chodila na gymnázium, kde učila. Nebylo tak těžké dostat se k mým dokumentům a přihlášku podepsat místo mě. Ještě mi k ní vlastnoručně napsala doporučení. Málem jsem se hanbou propadla! A tenkrát to byla poslední kapka. Už jsem to nedokázala déle snášet a odešla jsem z domu. Našla jsem si práci jako prodavačka v jednom obchodním domě, dálkově vystudovala vyšší odbornou školu ekonomie a managementu a potkala Robina. Domů jsem se už nevrátila.

„To jsou jenom řeči,“ mávne rázně rukou. „Pořádné studium je základ šťastného života! Podívej se na Hynka. Je teprve v prvním ročníku gymnázia, ale už teď ví, že bude lékařem,“ obřadně zvedne lžičku a poklepe jí při vzpomínce na své druhé vnouče. Nutno podotknout, že také vyvedené.

Po další krátké pauze se matka rozpovídá o rodném městě. Neutrální téma, které u nás nevede ke konfliktu. Většinu lidí, o kterých mi vypravuje, už po těch letech neznám.

„Jsi s Robinem v kontaktu? Scházíte se?“ vystřelí najednou otázku, kterou nečekám. Zamrkám a překvapeně zavrtím hlavou. Proč se mě na to propánakrále ptá!

„Hm, škoda. Byl to dobrý chlap. Kdybys ho jen tenkrát poslechla, mohla jsi být teď šťastná a…,“ neposlouchám, co dál povídá. Těchto vět jsem se bála. Dlouho mi je opakovala, osobně, do telefonu, pořád. Když se dozvěděla, co se děje, rozhodla se, že to vyřeší sama a dotlačí mě k poslušnosti. Jsou to věci, které jsem se snažila vytěsnit, ale marně. Vzpomínky jsou jako nafouknutý balon. Snažíte se je ponořit pod vodu, ale čím hlouběji je tlačíte, tím rychleji se vrací zpět a se šplouchnutím dopadají na volnou hladinu. Jako by se vysmívaly, že ony se přemoct nedají.

Prudce vstanu a zmateně přejdu ke gauči a zpět. Všechno se mi vrátilo a rozbolela mě hlava. Špatně se mi dýchá a je mi jasné, že tady nevydržím už ani minutu.

„Promiň, ale zapomněla jsem si něco v práci,“ skočím matce do řeči právě ve chvíli, kdy je v nejlepším. Zarazí se a nechápavě mě sleduje. Na nic nečekám. Popadnu kabelku, mobil a klíče. Matce vlepím na tvář rychlou pusu a vyběhnu ke dveřím. „Až půjdeš, stačí zabouchnout. Ahoj a… promiň,“ koktám nesmyslně a vyběhnu z bytu ven. Zastavím se až na konci ulice. Zády se opřu o zeď staršího domu a zhluboka dýchám. Tolik času od těch událostí uběhlo a já to stále nezvládám. Proč mi to pořád vyčítá? Proč mi to pořád připomíná?

Nervózně vylovím ze dna kabelky krabičku cigaret a zapalovač. Ruce se mi třesou tak, že si málem popálím prsty, než si jednu zapálím. Snažím se uklidnit. Zavřu oči a opřu si hlavu o zeď. Proč jsem zase utekla? Jsem na sebe naštvaná a není to poprvé. Pořád jenom utíkám. To není dobře, nic to neřeší. Cítím, jak se uklidňuji. Konečně. Srdce bušilo jak splašené od chvíle, kdy se má matka zmínila o Robinovi. Co jsem čekala? Že si příjemně pokecáme, dáme sklenku a zanadáváme si na život?

Vykouřím ještě jednu, byť normálně cigarety vytahuji jen svátečně, a vydám se chladnou ulicí směrem ke kanceláři. Je sobota odpoledne, nikdo by tam nemusel být. Domů se vrátit nemůžu. Pochybuji, že by matka odešla hned po mně. Když už mě přijela zkontrolovat, provede revizi důkladně, na to ji znám až moc dobře.

Hned po příchodu do kanceláře bohužel zjistím, že tu nejsem sama. Jen na vteřinu zaváhám, jestli nemám zase odejít. Svléknu si kabát a všimnu si, že na stolku u vchodu leží včerejší inzerce. Vezmu si ji a přenesu ke svému pracovnímu stolu. Když ji prostuduji jako první a obvolám nové inzeráty, třeba se mi podaří někoho z prodejců přesvědčit, že využít služby naší kanceláře je to nejlepší, co ho mohlo v životě potkat.

Z šéfovy kanceláře je slyšet chlapský smích a hlasitý hovor. Má návštěvu, což mě znejistí. Ještě chvíli váhám, ale nakonec zůstanu. Přepnu mozek do pracovního režimu a díky tomu zapomenu na všechny trable a starosti. Matčina návštěva mě rozhodila. Ať se snažím sebevíc, nejde mi mou minulost vytěsnit. Když mi ji takhle připomene, nereaguji racionálně, vím to.

Poctivě pročítám nové inzeráty a pokouším se najít majitele domů, kterým jsem ještě nevolala. Někdy je to pěkná otrava, když má člověk poslouchat nepříjemné hlasy a mnohdy i nadávky a urážky. Někteří lidé jsou na realitní agenty přímo alergičtí.

Právě se chystám volat na jeden z kontaktů, když vtom se otevřou dveře šéfovy kanceláře a z nich se vyvalí kromě kouřového dýmu i on se silnějším starším mužem, kterého oslovuje Alberte. Dotyčný nám dělá právní servis, ale já sama jsem s ním zatím nikdy nejednala. Něčemu se od srdce smějí a šéf muže vyprovází ven. Zavře za ním a na chvíli se zahledí mým směrem. Nemám z jeho pohledu dobrý pocit, ale dělám, že o něm nevím.

„Copak, copak, pilná včeličko,“ pronese po chvilce veselým tónem s trochu lenivější výslovností a zamíří mým směrem. Je na něm poznat, že s kamarádem v kanceláři při jednání pili a limonáda to nebyla. Klátí se svojí kymácivou chůzí ještě víc, než když je střízlivý. Rukou si přejede po zbytcích vlasů na hlavě, aby se mu podařilo zakrýt místa s pleší. Jednou rukou se opře o moji židli a druhou o stůl. Na to, aby mi viděl jen přes rameno a mohl komentovat moji práci, je nade mnou až moc blízko. Cítím na krku jeho dech s alkoholovými výpary a udělá se mi nevolno. „Ty nemáš v sobotu odpoledne zajímavější program? Copak to děláš?“ přejde nečekaně na tykání.

„Procházím nové inzeráty,“ snažím se klidným hlasem vysvětlit, proč se tu v tuto dobu zašívám. Ani se nepohnu a upřeně zírám na svůj odraz ve vypnutém monitoru před sebou. Znovu se mi zvedne žaludek. Nemám z něho dobrý pocit už od začátku, co tu pracuji, ale pořád jsem si říkala, že to bude jenom můj pocit. Teď se mi celá situace přestává líbit a začínám litovat toho, že jsem nezůstala doma s matkou.

„To je škoda, že si tě nikdo nehledí,“ zamumlá unavenými ústy a sehne se ke mně ještě blíž. Opře si o moji tvář tu svoji, upocenou, a ruka z opěradla židle mu sjede po mém rameni. Pomalu se sune do výstřihu halenky a mně u toho tuhne krev v žilách. Jsem tak paralyzovaná, že se nedokážu ani pohnout. V hlavě mi bliká varovné světlo, ale jsem v pasti. Poslouchám jeho nechutný hlas, kterým mi předčítá nějaký inzerát, jejž jsem si před chvílí zaškrtla, a oči pevně zavřu, jako by mi to mohlo pomoct. A do toho ten jeho páchnoucí dech.

„Zdravím vespolek,“ ozve se znenadání ode dveří hlas, kterému předcházelo silné zakašlání. Jestli je to můj anděl strážný, přišel právě včas.

Šéf se znechuceně zvedne a nevrle Vojtovi odpoví na pozdrav. Já ho pozdravit nedokážu, protože zrovna zhluboka oddychuji a dělají se mi mžitky před očima. Cítím, jak se mi ulevilo a krev mi znovu začala proudit žilami. Ve spáncích mi tepe a nemilosrdně mě rozbolí hlava. Dnes už podruhé. Podepřu si ji oběma rukama a nejraději bych se hanbou propadla. Těžko říct, co všechno stihl Vojta vidět a slyšet.

„To je dobře, že jsem vás zastihl. Nebude vadit, když s vámi něco proberu hned teď?“ slyším Vojtův hlas. Dělá, jako by se nic nestalo. Obratně si svleče kabát, pověsí ho na věšák a odvede šéfa do jeho kanceláře. Moc dlouho tam nepobydou. Za chvíli slyším, jak se loučí a šéf konečně odchází domů. Já jsem se za celou tu dobu ani nepohnula. Nešlo to. Na tento zážitek dlouho nezapomenu, to si jsem jistá.

„Jsi v pohodě?“ přejde Vojta k mému stolu a postaví přede mě skleničku koňaku. Pro každou příležitost má připravené pití ve svém stole.

„Jo,“ odpovím mu přiškrceným hlasem a zvednu k němu oči. Dnes ho poprvé vidím v neformálním oblečení, ve sportovní mikině a v riflích.

„Neumíš lhát,“ začne se smát. „Pij, jsi bílá jako stěna.“

Nehádám se s ním. Mám jenom strach, že si o mně bude myslet, že to táhnu se šéfem. To bych opravdu nechtěla. Vezmu si nabízenou sklenku a hodím do sebe její obsah. Teplo se mi rozlévá po těle a svaly se uvolňují. Zhluboka se nadechnu a vydechnu.

„Děkuju,“ hlesnu. „Proč…?“ nestihnu doříct otázku. Zarazí mě mávnutím ruky.

„Nechci přijít o další kolegyni a zvykat si na novou,“ usměje se tajemně a vezme si skleničky, aby je odnesl. „On to není špatný manažer, ale když si přihne, neovládá se. Někdo toho umí využít, ale určitě to není správné.“

„Někdo?“ svraštím nechápavě obočí. Mluví v jinotajích, nevyznám se v tom, co říká.

„Myslíš, že by se tady Lucie jinak udržela, když nic neprodává a všechno zpacká?“ zeptá se mě nečekaně.

„Lucie?“ vydechnu a překvapeně zamrkám.

„Jak říkám, někdo v tom umí chodit,“ přikývne. „A někdo jiný si bude muset dávat pozor a jasně ukázat, že tudy cesta nepovede.“

„Proč si myslíš, že jsem jiná než Lucie?“ neodpustím si otázku, která se nabízí.

Chvíli se na mě zahledí. „Protože ty jsi jiná. Doprovodím tě domů.“

Podá mi kabát a já jsem vlastně ráda, že se venku setmělo a dnešní den brzy skončí. Snad s ním skončí i všechno špatné a zítra bude lépe.

***

V pondělí se do práce vyloženě kopu. Sobotní story se šéfem mám stále v živé paměti, a tak se od něho snažím držet co nejdál. Jenomže na tom našem malém plácku to moc dobře nejde. Hned v pondělí s ním mám tu čest na pracovní poradě. Udělá se mi zle, když se na mě zadívá tím svým slizkým pohledem a chce po mně, abych představila svoji prodávanou nemovitost. Od rána ale nedal najevo, že by se v sobotu něco odehrálo, až to vypadá, že mu množstvím alkoholu selhala paměť. Mně ale bohužel slouží moc dobře.

Sednu si k počítači, abych stáhla z foťáku obrázky nového domku, právě toho mého objevu. Mladý pár začal stavět, a jak to tak bývá, než byl dům hotov, milenci se rozešli. Nemají na vyplacení jeden druhého, takže potřebují nedokončenou novostavbu co nejrychleji, a hlavně co nejlépe prodat. Jsem na tento obchod náležitě hrdá. Jistě najdu kupce rychle. Fotky jsou pěkně prokreslené, nepotřebují moc upravovat. Okamžitě je nahraji k inzerátu a vystavím na web. Nikam nespěchám, takže záložku s obsahem paměťové karty hned nezavřu a pustím se do prohlížení starších fotek. Ty, co se mi nelíbí, jsou rozmazané nebo jen neostré či ze špatných úhlů, nic neříkající, bez zaváhání mažu. Kochám se pohledem na barevné listí, děti, které si v něm hrály, zkrátka na podzimní vzpomínku. Co na tom, že už jsem je několikrát viděla. Za okny je teď sychravo, listí se přebarvilo na hnilobně hnědou a celá krása babího léta je pryč. Zima klepe na dveře a v ulicích města zavládla šeď a zase jenom šeď. Obrázky v počítači lahodí oku a částečně mi pomáhají zlepšit náladu. Některé se mi opravdu povedly. Žena venčící psa v družném hovoru s jinou ženou, maminky na lavičce debatující o svých ratolestech, chlapec na kolečkových bruslích, park, domy, zahrady. To všechno se mi podařilo zachytit během jediného odpoledne. Nádhera!

Zastavím se na fotkách staré opuštěné vily. Něco mi říká, abych se vrátila o několik snímků zpět a podrobně si je prohlédla. Na první pohled nic zvláštního, ale pak si znovu všimnu stínu v okně nejvyššího patra. Opravdu! Rozbuší se mi srdce, jako vždy když mám čas a fotku dostanu do ruky. Na následujícím obrázku je nezřetelně vidět něčí silueta a ruka, která drží shrnutou záclonu. Nebo si možná jen můj mozek přeje, aby to byl živý člověk. Neříkaly ty děti tenkrát v parku, že je dům opuštěný a že v něm straší? Ušklíbnu se nad představou, že se mi podařilo vyfotit ducha, a raději si najdu podle aplikace v telefonu adresu. V katastrálním výpisu zjistím, že má více majitelů. Klasicky to budou prapotomci původních obyvatel, kteří často ani nevědí, že jsou dědici. Jedno jméno ale vlastní dokonce celou polovinu objektu. Je jím nějaký Oliver Abeken, adresou je odněkud z Německa.

„Ani se o to nesnaž,“ slyším za svými zády jízlivý hlas. Radim se mi drze dívá přes rameno. „Sehnat exkluzivitu pro prodej tohoto šperku je nesplněným snem všech makléřů ve městě. Věř mi, že kdyby to šlo, už bych ji dávno prodával já,“ ušklíbne se samolibě a pokračuje dál k východu.

Nechápavě povytáhnu obočí a sleduji, jak kolega opouští kancelář. Radima mám asi ze všech nejméně ráda. Je vypočítavý a celkově mi je nepříjemný.

„I šéf tu vilu jednou zkoušel dostat do prodeje, ale marně,“ otočí se ke mně Lucie, jako bych se jí na něco ptala.

„Nejde dohledat všechny majitele, a dřív než se prodá, spíš spadne. Jo a straší v ní, takže by ji stejně nikdo nekoupil,“ pofouká si čerstvě nalakované nehty na levé ruce. Šikovná holka. Za celý den uvařila šéfovi kávu, dvakrát zvedla telefon, a to bylo asi tak vše. Před poradou si zašla ke kadeřnici a po ní si stihla nalakovat nehty.

„Ty, nevzala bys to dneska za mě?“ udělá směrem ke mně psí oči a zamrká u toho dlouhými řasami. Vždycky chodí silně nalíčená, dnes si ale na sobě dala speciálně záležet. Musí to být kvůli nějaké zvláštní příležitosti, jinak si to nedokážu vysvětlit. Služba v kanceláři to nebude. Každý z nás má vyhrazené jedno odpoledne, kdy se věnuje zvedání telefonu a přijímání lidí, kteří přijdou jen tak bez ohlášení, nemají s nikým sjednanou konkrétní schůzku, ale spíše jen sondují, co a jak by se dalo koupit či prodat. Taková pro nás spíše otrava. Často za celé odpoledne nepřijde vůbec nikdo nebo naopak přichází řada lidí, ale žádnou podepsanou smlouvou to nekončí. Lucie dnes, jak je vidět, pracovitostí nepřekypuje. Na schůzky kašle a kvůli volnému odpoledni by prodala svoji matku.

„Nespěchám, můžeš jít,“ svolím. Doma mě nikdo nečeká, tady jsem alespoň mezi lidmi. Navíc jsem zaregistrovala na odchodu i šéfa. Poslední dobou jeho přítomnost vnímám silněji.

Lucie je radostí bez sebe. Vmžiku je oblečená a s úsměvem od ucha k uchu švitoří chvály na moji adresu. Údivem málem otevřu pusu, když se k našemu vůdci připojí. On něco prohodí a ona se tomu zasměje jako nejlepšímu vtipu. Nechá se pustit do dveří a společně opustí prostor kanceláře. Vojta měl pravdu. Zakroutím si sama pro sebe hlavou a vrátím se zpět k obrázkům vily. Je to nádherný objekt. Starý, opuštěný, ale neskutečně přitažlivý. Ano, je bez šance přesvědčit všechny majitele, aby dům prodali, ale já mám výzvy ráda. Vzrušuje mě dělat věci, které jsou na první pohled bez šance, kterým nikdo nevěří. Opíšu si kontakt na pana Olivera a možná bych se pustila do jeho oslovení hned, kdyby se ve dveřích neobjevil pohledný mladý muž. Vstanu a podám mu ruku na přivítanou.

„Přivádí mě k vám nabídka prostor k podnikání,“ začne zpříma a ukáže prstem na velkou nástěnku, na které necháváme viset aktuální nabídky prodávaných domů a pozemků. Vykouzlí mi úsměv na tváři. Jiskřička naděje je možná zažehnuta, opuštěné haly by se mohly prodat. Spíš než radost z toho, že bych se tak dostala k nějaké provizi, mám dobrý pocit. Majitel se konečně dočká peněz a splatí dluhy po nešťastném podnikání, a to mě žene k ještě větší snaze klienta přesvědčit, že přišel správně.

„Nedáte si kávu?“ nabídnu mu. Muž se na mě zahledí a nakonec přikývne.

„Rád, děkuji,“ usměje se.

***

Marta si vzala volno. Je to její rituál. Měsíc před vánočními svátky si vzpomene na rodinu a pracuje pouze pro ni, nechce být nikým a ničím rušená. Bez ní je v kanceláři tak zvláštní ticho, až mám strach, aby tu nezačalo strašit. Jak dokáže být absence jednoho člověka tak výrazná! Marta je velká osobnost a drbna na entou. Kdyby nebylo jí, neměla bych o životě kolem sebe ani páru. Ví o všem, co se kde šustne, a co neví, na to se neváhá zeptat. Právě od ní jsem se dozvěděla, proč si vzal dovolenou zároveň i Vojta. Jeho přítelkyně je těhotná a chtějí stihnout svatbu ještě před svátky. To je sice dobrá zpráva, ale na druhou stranu je díky tomu ve firmě podstav, a nezbývá tedy než pracovat za dva. Bohužel na sobě už několik dní cítím tíhu podzimu. Divný bolavý pocit se mi ztěžka usazuje na hrudi, každá myšlenka okamžitě šedne a běžné činnosti mi trvají neskutečně dlouho a zároveň ubírají hromadu energie. Není to poprvé, co se takhle cítím. Moc dobře vím, jak to vypadá, když se blíží deprese a tiše se vkrádá do života. Její příchod nelze moc ovlivnit a stejně tak se špatně odhání pryč. Není to tak dlouho, co jsem kvůli ní musela chodit k lékaři a polykat prášky. Tenkrát jsem se dostala na úplné dno a dlouho na něm pobyla.

Od rána to nestojí za nic. Mám honičku a nestíhám. Oběd do sebe doslova hodím, protože hned po něm musím s Lucií do terénu. O této kolegyni si dávno nedělám iluze, ale dnešním dnem všemu nasadila korunu! Vyjedeme spolu do nějaké chatové osady, ale záhy zjistíme, že zadala do navigace špatnou adresu. Naneštěstí řídí firemní auto ona a na moje varování, že lesní cestou neprojedeme, nedbá. Netrvá dlouho a zapadneme až po nápravy. Poslední dobou poměrně dost pršelo a do zabahněné lesní cesty by tak vjela jen… nějaká Lucie! Dnes jsem si na sebe vzala dobré boty, takže já po vystoupení z auta dopadnu dobře, ale má stále krásná kolegyně vystoupí v kozačkách na úzkých vysokých podpatcích a okamžitě se poroučí k zemi. Silonky, krátké šatičky, a hlavně obě ruce až nad zápěstí si okamžitě zamaže od bláta. Takhle jsem ji ještě nikdy neslyšela nadávat. Zkázu své osoby dokončí, když popadne mobil a snaží se dovolat šéfovi. Jako by nám na dálku z kanceláře mohl nějak pomoct. Nedovolá se. Se zabahněnými prsty nechce žádný mobilní telefon nic mít. Lucie ho vztekle zahodí do lesa a zoufale si sedne na pařez vedle cesty. V tu chvíli mi jí je poprvé líto. Vypadá jako malé nešikovné dítě, které se snažilo, ale nevyšlo to.

„Dojdeme někam pro pomoc,“ rozhodnu za obě, když zjistím, že v lese není signál. Je to zvláštní, ale i v dnešní době ještě existují místa, ze kterých se člověk nedovolá.

Rozhlédnu se kolem sebe a mimoděk se oklepu. Sychravé počasí doplněné mlhou dává lesu tajemnou atmosféru. Stromy bez listí strašidelně kroutí své větve, les za nimi je tmavý a hluboký. Na dohled ani živáčka. Lucie je šikulka, připravila nám výlet za všechny prachy.

„Já nikam nejdu!“ vyjekne vztekle. Sedí na pařezu a hrstí starého hnijícího listí si snaží očistit boty od nechutné páchnoucí hmoty. Omylem si udělá šmouhu od bláta i na čele, když si odhrne neposlušný pramen vlasů.

„Dobrá, jdu sama,“ rezignuji. Čekat v těchto končinách nedává smysl a za chvíli se setmí. Třeba se mi o kousek dál podaří někomu dovolat.

„Ty mě tady jako necháš samotnou?“ vyštěkne Lucie a upře na mě nenávistný pohled. Otočím se k ní a navzdory situaci mám problém se nezačít smát. Pohled na ni je minimálně komický.

„Právě jsi řekla, že nikam nejdeš,“ připomenu jí její slova.

Už mám toho fňukání dost.

„A co když mě někdo přepadne? Nebo mě napadne nějaké zvíře?“ rozhodí zoufale rukama. „Co když jsou tady nějaké ty paranormální jevy? Jak jinak si vysvětlit, že mě navigace zavedla sem? A ty mě tady chceš nechat samotnou?“

Zírám na ni jako na přízrak. Mám obavu, že jediný paranormální jev široko daleko je ona, ale svoji trapnou připomínku raději spolknu.

„Buď zvedni zadek a pojď se mnou, nebo si sedni do auta a čekej,“ nahrbím čelo a zakroutím hlavou nad její blbostí.

„A přestaň se dívat na horory, když se pak bojíš obyčejného lesa,“ dodám uštěpačně. Jakmile to ale dořeknu, dojde mi, že mi krajina kolem nás také nahání hrůzu.

„Počkej tady, než se zamknu. Nikam nechoď!“ zvedne ukazováček a snaží se dostat zpět na nohy. Chvíli trvá, než v ostružiní nahmatá zahozený telefon, pak ji zpomalí bahno, ale nakonec se zadaří a její špinavá dlaň mi zamává ze zadního okna auta. Představuji si šéfa, jak bude řádit. Auto zmazané zvenku i zevnitř. Ale co? Lucie přihodí o úsměv víc a problém bude vyžehlen.

Vydám se na cestu. Vsadím na tu, kterou jsme přijely, a nemohu uvěřit, že jsme ujely hlubokým zabahněným korytem takovou dálku. K nejbližší křižovatce je to skoro půl hodiny. Snažím se našlapovat tak, abych nedopadla jako Lucie. Škoda že les kolem cesty je zarostlý ostružiním a křovím a nejde jím procházet. Mohla jsem se vyhnout bahnu. Myslela jsem si, že to tu znám, ale bohužel. Je pravda, že jsem tu už několik let nebyla a les se stále mění.

Zkontroluji mobil a ejhle! Na displeji se objevil slabý signál jako malý zázrak. Navigace mi ukazuje, že nejsme daleko od chatové osady, kam jsme původně mířily, jenomže teď musíme řešit jiný problém: jak vytáhnout auto zpět na kola, aby ho za pár milionů let archeologové nevykopávali is Lucií jako trilobita.

Znenadání zaslechnu, jak se z vedlejší cesty blíží auto. Potkat živého člověka jsem si samozřejmě přála, přesto mám obavy, jestli je to někdo, kdo mi pomůže. Zvednu ruku, aby řidič zastavil, ale tento člověk by to zřejmě udělal tak jako tak. Najednou nevím, jestli mám být ráda, že jede kolem.

„Aničko, kde se tu berete?“ z auta vyskočí překvapený muž a jde mi naproti. „Snad jste nezabloudila?“

„Dobrý den, pane Zemane,“ odpovím mu přiškrceným hlasem. Vzpomínky se najednou rojí jako vosy kolem shozeného hnízda. A taky stejně bodají. „Víte, nejprve jsme se ztratily a pak i s autem zapadly, takže teď hledám někoho, kdo nám pomůže,“ snažím se mu nějak srozumitelně vysvětlit svoji situaci. Muž je zaskočený. Podle pracovního kabátu odhaduji, že byl krmit zvěř v lese. Kromě svých zvířat na farmě se vždycky poctivě staral i o ta lesní. To, že tady potká zrovna mě, nemohl tušit.

„Vy jste jeli tudy?“ povytáhne překvapeně obočí. „A kde je manžel? Zůstal v autě?“

Jako bych dostala ránu tupým předmětem do hlavy. Trvá dlouho, než mi srdce začne znovu bušit. Jen pomalu mi dochází, v čem tkví původ nedorozumění.

„Jela jsem s kolegyní na obhlídku jedné chaty a trochu jsme zabloudily,“ začnu překotně vysvětlovat. Cítím, jak v obličeji rudnu a nebude to jenom nízkou teplotou a studeným větříkem.

„S kolegyní?“ zopakuje po mně rozčarovaně.

„Ano, dělám v realitní kanceláři. Kolegyně čeká v autě,“ přitakám.

„Víte co? Pojďte, sedněte si ke mně. Sice jsem potřeboval ještě něco zařídit, ale zítra je taky den,“ rozhodne a okamžitě mi pomáhá do vozu. Vždycky byl hodný a dobrosrdečný, jiného si ho ani nepamatuji. „Po této cestě se dá jezdit jen traktorem.“

„Jste moc hodný,“ řeknu vděčně a zaujmu místo spolujezdce. Tiše sleduji, jak nasedá za volant a obratně stočí auto na cestu k farmě.

„A vy mi teď povíte, jak se vám daří,“ usměje se na mě mile. „Celou věčnost o vás nic nevíme. Chybí nám na farmě vaše návštěvy. To bude mít manželka radost!“

***

Ze schůzky s klientem samozřejmě sešlo a po vydatné pomoci pana Zemana a jeho traktoru jsme se dostaly alespoň na statek. Jak náš zachránce prohlásil, Lucii se nejspíš podařilo spálit spojku, takže naše auto bezvládně plápolalo za traktorem na laně jako vlajka ve větru.

Zemanovi byli pohostinní, dokonce nám nabízeli nocleh, ale Lucie by na farmě nikdy nepřenocovala a já se také těšila do svého malého bytu. Ubytování by mi připomínalo chvíle, které jsem tu prožívala jako šťastný člověk, a moc dobře vím, že na to ještě nejsem připravená. Vzpomínky mě nepříjemně dusí. Paní Zemanová, statná silná padesátnice, se v dobré víře zajímala, jak se všechno seběhlo, chtěla slyšet detaily z událostí, které se odehrály po naší poslední návštěvě, a já se konečně překonala a všechno jí vyprávěla. Nezapomenu na její slzy, opravdové slzy smutku a souznění. Znám ji natolik, abych poznala, že svoji účast myslí vážně.

„Měla jsem Rozárku ráda jako svoji vlastní vnučku,“ přiznala mi pak a já jí to věřila. Moc dobře jsem věděla, že jako jedna z mála brala Rozárku takovou, jaká byla. Bez předsudků, bez ostychu. Taky proto to tam malá tak milovala.

Zemanovi se před dvaceti lety rozhodli svůj statek zrekonstruovat a z nepotřebných kůlen a stodol udělali apartmány. Jednoduché ubytování pro páry i rodiny. Příroda kolem tvoří příležitosti k procházkám. K tomu všemu nabízí příjemné prostředí, domácí kuchyni a projížďky na koních.

Výběhy s ovcemi, kravami, poníky, slepicemi nebo králíky, všechno, na co si jen městský člověk může vzpomenout. Ráda jsem se sem vracela. Nejprve za zážitky, posléze za Zemanovými, milými lidmi, u kterých mi bylo dobře.

A pak přijel Radim. Otrávený, že nás musí odtáhnout zpět do civilizace. Trochu ho podezřívám, že se coural z města naschvál. Než zapojil tažné lano, vyřídil si v klidu hovor a vykouřil u toho dvě cigarety. Žádný stres.

Za volant našeho nepojízdného chudáka jsem si raději sedla sama, protože Lucie byla ze sezení v autě, a hlavně ze strachu o sebe, velmi unavená. Dokonce v něm seděla i celou dobu, co jsme už byly na statku a já si povídala s majiteli. Nepřišlo jí to ani trochu neslušné. Ostatně podle toho, jak cestou domů nezavřela pusu a jak velice rychle pookřála, snad díky Radimovu vysvobození, mi došlo, že tato dívka moc inteligence nepobrala a svědomí je pro ni sprosté slovo. Řev našeho šéfa po příjezdu na služební parkoviště jsem jí proto sobecky přenechala. To už mě začínala bolet hlava. V noci jsem pak nemohla usnout. Čas strávený na místě, kde jsem prožila tolik krásných chvil s mojí holčičkou, mě rozhodil. Dlouho jsem seděla ve tmavé místnosti v tichu a přemýšlela, respektive vzpomínala. Vzala jsem si k tomu album s fotkami. Voněly starým fotografickým papírem, snad díky vývojce a ustalovači v kombinaci s mnoha lety od jejich vytvoření. Když jsem se pak dvě hodiny převalovala v posteli, vzdala jsem spánek, rozsvítila si lampičku a dál listovala. Vzpomínky, ač se v jednu chvíli zdají být na míle vzdálené, najednou připlouvají a hlásí se o slovo. Po dlouhé době jsem plakala. Potoky slz mi smáčely tváře. Hřbetem ruky jsem je otírala z fotek, aby náhodou ty krásné vzpomínky neponičily. Byla jsem tenkrát šťastná, i když si mnozí mysleli opak. Rozárka, moje milovaná Rozárka, holčička, která zkrátka a dobře jen neměla v životě štěstí. I když měla, opravuji se. Měla štěstí a já taky, protože byla moje. Měly jsme jedna druhou.