PRIME TIME

Copyright © 1983 Sandra Brown

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc and Prava i Prevodi.

All rights reserved

Translation © 1999 by Jaroslava Novotná

ISBN 978-80-249-3421-1

PRVNÍ KAPITOLA

„Víte to jistě, že tady dneska bude?“ zeptala se Andy Maloneová a netrpělivě si poposedla. Čalouněná stolička u pultu neskýtala velké pohodlí – tvrdý a hrbolatý povrch pod tenkou látkou „čalounění“ ji už po dlouhém sezení začínal tlačit.

„No, tak jistě zase ne,“ pronesl Gabe Sanders, majitel a šéfkuchař Gabeovy chilli-restaurace, a dál leštil kusem tenké látky okraj čistého, ale popraskaného a zašlého hrnku na kafe. „Já jsem jenom řek, že dneska možná příde. To přece neznamená, že to tvrdím určitě, ne? To je jeho věc, může si dělat, co chce, že jo.“ A prošedivělý stařík se uchechtl.

Opět se ozval Andyin cvičený instinkt. Na tvrdý, nerovný povrch barové stoličky docela zapomněla. Už by na sebe raději neměla těmi příliš zvědavými otázkami upozorňovat ostatní obědvající hosty. Co když se Gabe Sanders najednou rozhodne, že už té protivné vetřelkyni, která přišla kdoví odkud, na žádnou otázku neodpoví?

„Ale?“ Nenuceně se napila ledového čaje. Naservírovali jí ho v rudé plastikové sklenici, ze které trčela čajová lžička. „Pan Ratliff je asi dost impulzivní člověk, co?“

Ten správný okamžik však už byl pryč, poznala, že touhle otázkou dostala Gabea do střehu. Ruka čistící okraj beznadějně zašlého hrnku ustala ve své činnosti. Gabeovo huňaté obočí se zachmuřilo nad pronikavýma, teď ovšem znatelně méně přátelskýma očima.

„A co že vás ten Lyon Ratliff tak zajímá?“

Rychle si v hlavě sesumírovala pravděpodobně znějící historku, naklonila se k němu, jak aspoň doufala, se spikleneckým výrazem a svěřila se mu: „Jedna moje kamarádka ze školy odtud pochází. Vyprávěla mi o tom chlápkovi z velkého ranče, co jezdí ve stříbrném El Doradu. Připadá mi úplně jako z nějakého filmu.“

Gabe se na ni zkoumavě zahleděl a ona cítila, jak se její sebejistota pod jeho vševědoucími zraky vytrácí. Dával jí jasně najevo, že na studentku je příliš stará, a usvědčoval ji z další lži.

„A kerápak to je?“

Zcela vyvedena z míry, zprvu tím, s jakou intuicí ji Gabe dokázal ohodnotit, a teď i jeho otázkou, zakoktala: „Která… co?“

„Jak se menuje ta vaše kámoška? Nejspíš bych ji měl znát. Dělám tu karbanátky od sedumačtyřicátýho. Znám tady v Kerrvillu všechny famílie.“

„No, tedy… tu asi nebudete znát… ech… Car la. Ona vlastně vyrostla v San Antoniu a jezdila sem na léto k sestřenici nebo co.“ Andy sáhla po sklenici s ledovým čajem a zhluboka se napila, jako by to byl posilující elixír.

Od chvíle, kdy sem do tohoto kraje uprostřed texaských kopců před pár dny přijela, si připadala jako ryba na suchu. Systematické a zdvořilé dotazování, které jí obvykle otvíralo dveře, jež zůstávaly ostatním zavřeny, jí tu bylo k ničemu. Vypadalo to, jako by se občané Kerrvillu snažili svého Lyona Ratliffa a jeho otce žijícího v ústraní, o kterého jí šlo především, chránit.

Generál Michael Ratliff byl posledním žijícím americkým generálem druhé světové války. Andy si usmyslela, že s ním musí stůj co stůj natočit rozhovor pro svůj televizní pořad. A pokud jsou zvěsti o jeho chatrném zdraví pravdivé, měla by to udělat co nejdříve.

Zatím se výsledek jejího výletu rovnal nule. Neměla ani mizivou naději, že svůj cíl uskuteční. Gabe Sanders byl teď stejně rezervovaný jako každý, s kým se zde setkala.

Odhodlaně zvedla bradu, ale koutky úst se roztáhly do milého úsměvu a temně zlaté oči se svůdně rozzářily. „Pane Sandersi, nebylo by tam kolečko citronu?“ Vrátila se jí sebedůvěra, když viděla, jak její zářivý úsměv vyvedl Gabea z míry.

„Může to být dílek?“

„Bezva! Díky moc!“

Odhodila z čela pramen zlatohnědých vlasů. Své přitažlivosti využívala k získávání informací jedině tehdy, když k tomu byla donucena, a vždycky se jí to příčilo. Byla by mnohem raději, kdyby se se svým úkolem mohla vypořádat se stejnou přímostí, jaká se zcela samozřejmě předpokládá, je-li reportér mužského pohlaví. Ovšem bylo-li to nutné, nebráni la se využít jakékoli výhody. Když někomu připadá tak úchvatná, proč nebýt trochu milá? Její otec, jenž měl poetického ducha, ji kdysi přirovnal k poháru s vanilkovou zmrzlinou, hořkým likérem a karamelovou polevou.

„Díky,“ řekla, když se Gabe vrátil se dvěma díl ky citronu na talířku. Vymačkala jeden do sklenice s čajem – nikdy moc nesladila, a tenhle čaj jí připadal přeslazený až hrůza.

„Vy asi nebudete odtud, co?“

Byla v pokušení vymyslet si na Gabeovu otázku další lež, ale hned ji napadlo, že by to asi nebylo moc chytré.

„Ne, to ne. Teď bydlím v Nashvillu, i když jsem vyrostla v Indianě.“

„V Nashvillu? Nejste z Grand Ole Opry?“ Zasmála se a zavrtěla hlavou.

„Ne. Já pracuju u nezávislé kabelové společnosti.“

„Kabelový?“ Gabeovo obočí vystřelilo vzhůru a Andy si řekla, že je to na něm ta nejpozoruhodnější věc. „To myslíte jako v kabelový televizi?“

„Ano.“

„Vy děláte v televizi?“

„Někdy. Dělám rozhovory pro kabelové stanice v celé zemi.“

„Rozhovory?“ Zadíval se jí přes rameno do místnosti na ostatní zákazníky, jako by zvažoval, kdo by se mohl hodit do televize. Pak se jeho oči přenesly zpátky k ní a náhle se v nich objevil chápavý výraz.

„Že vy jste chtěla po Lyonovi, aby vám dovolil promluvit s jeho tátou?“

„Ano, to jsem chtěla.“

Chvilku si ji hloubavě prohlížel.

„Takže žádná kamarádka ze školy, mám pravdu?“ Pohlédla mu pevně do očí.

„Máte.“

„To jsem si myslel.“ V jeho hlase neslyšela žádnou výčitku.

„Myslíte, že mě pan Ratliff odmítne, když ho požádám o rozhovor s jeho otcem?“

„To si pište, ale to hned zjistíme, protože támhle už jde.“

Andyiny oči se svezly k mokrému kroužku, který zanechala její sklenice na pultu, a žaludek se jí zhoupl nahoru a dolů. Kravský zvonec na kovové tyči nade dveřmi se hlasitě rozklinkal.

„Nazdar, Lyone,“ pozdravil kdosi z rohu jídelny.

„Lyone,“ zavolal další z hostů.

„Jime, Pete, ahoj.“ Hlas měl hluboký a trochu ochraptělý. Při tom zvuku jí zatrnula páteř a zamrazilo v zádech.

Doufala, že si vybere stoličku vedle ní, pak by bylo lehké navázat konverzaci. Ale podle sluchu poznala, že zamířil až na konec baru, k pultu navazujícímu kolmo na ten, u něhož seděla. Koutkem oka zahlédla modrou košili. Gabe se k němu přiloudal.

„Těbůh, Lyone. Co si dáš? Chilli?“

„Dneska ne. Je moc teplo. A kromě toho Gracie tuhle udělala k večeři takový chilli, že jsem vypotřeboval dvě balení toho růžovýho sajrajtu, než jsem si dal do pořádku žaludek.“

„A neměl ten břichabol něco společnýho s margaritama, cos pil k tý večeři?“

Ozval se hluboký smích, který pocházel nepochybně z mohutného hrudníku.

„No jo, to je klidně možný.“ Ten hlas. Jaký to může být muž, když má takový hlas? Andy cítila, že zvědavostí už nevydrží. Nakonec to vzdala a podívala se na něj, právě když říkal: „Dám si pořádnýho cheesburgera.“

„Hned to bude.“

Andy ani Gabeovu odpověď na Ratliffovu objednávku neslyšela. Tak velmi ji zaujal muž, který ji vyslovil. Vůbec nebyl takový, jak čekala. Představovala si jej jako staršího muže středních let, asi proto, že generálu Ratliffovi už bylo přes osmdesát. Jeho syn se bezpochyby narodil až po válce. Věk Lyona Ratliffa odhadovala kolem pětatřiceti.

Husté tmavé vlasy přiléhaly k hlavě v hezky zvlněných pramíncích. Spánky mu již prokvétaly stříbrnými nitkami. Nad očima, jejichž barvu nedokázala na dálku určit, se klenuly pravidelné oblouky černého obočí. Pak se její zrak svezl na dokonalý nos, který jí připomněl herce ze starých biblických filmů, a ještě níž, na smyslná ústa, která jí připomněla představitele rolí docela jiných filmů.

„To je z Ratliffovic krávy, co se tam pro mě peče?“ zeptal se Gabea.

Andy znovu upoutal jeho hlas. Byl zvučný a přitom celkem tichý, člověku se zdálo, že by mohl něco důležitého promeškat, když nebude poslouchat hodně pozorně. Mluvil trochu chraplavě, avšak to jen všemu, co vyslovil, propůjčovalo jakýsi nádech sexuality. Tak tedy rozhodně spíše ten druhý typ filmů.

„To si piš,“ opáčil Gabe. „Nejlepší hovězí, jaký můžeš sehnat.“

Lyon Ratliff zvrátil tmavovlasou hlavu a zasmál se. Pak se znovu naklonil k pultu a sáhl po sklenici s chlazenou vodou, kterou před něj Gabe postavil, když vtom pohledem zavadil o Andy. Pohyb jeho očí ještě chvíli setrvačně pokračoval, než se zastavily a pomalu se vrátily k ní.

Andy strnule sledovala, jak jeho zrak – ano, měl šedé oči – putuje po jejím obličeji. Nejprve se jí zahleděl do očí. Spatřila v jeho pohledu překvapení, které předpokládala. Byla to obvyklá reakce každého, kdo jí do nich poprvé pohlédl. Měly nádhernou zlatohnědou barvu a lemovaly je husté tmavé řasy.

Pak se ty šedé oči zvedly k jejím vlasům. Nedělá ji ohon sepnutý na šíji sponkou ve tvaru mušle moc mladou? Nebo, probůh, co když vypadá jako třicetiletá, která se snaží vypadat mladší?

Nebuď paranoidní, Andy, nařídila si. Věděla, že její karamelové vlasy s prameny zlatých kadeří jsou skutečně krásné. Snad si nevšiml těch krůpějí potu na čele? Ačkoli dvacet let starý nápis na okně Gabeova podniku hlásal „Klimatizovaný vzduch“, cítila, jak jí celé tělo obaluje vrstva potu. Najednou si intenzivně uvědomovala každý pór, každičký nerv v těle. Připadala si jako na pitevním stole, nad nímž stojí Lyon Ratliff coby vědec a chystá se prozkoumat zajímavého živočicha, jehož má právě před sebou.

Když přesunul pohled na její ústa, odvrátila zrak. Sáhla po sklenici – málem jí vyklouzla z prstů, než se napila. Pak ji napadlo, že spíš než aby odvedla pozornost od svých rtů, jen na ně ještě upozornila.

Co to s ní je? Je to přece její práce. Tři dny už pátrá po tomto muži, vyptává se na něj i na jeho otce, sbírá drobečky informací, musela překousnout mnohdy příkrá odmítnutí. Celé hodiny proseděla ve zdejším ošumělém „salonu krásy“ a poslouchala místní drbny v naději, že zaslechne jeho jméno, a přitom stále musela zdvořile, ale rozhodně odmítat trvalou „jenom aby lépe držely“. Nakonec se dozvěděla jedině to, že Lyon zmeškal taneční večírek v místním klubu, protože jeho tátovi se přitížilo, a že do domu na jeho ranči byly objednány nějaké nové keře.

A teď tady sedí pár metrů od ní, a ji oblévá pot a poprvé v životě nenachází slova. Kam se podělo její chladné sebevědomí? Buldočí vytrvalost, díky níž nedostala nikdy na své otázky zamítavou odpověď, je nyní tatam. Nezaujatost, která jí byla vlastní, převálcovalo vědomí blízkosti muže, přítomnosti samce. Při své práci už mluvila s králi, premiéry i prezidenty, včetně dvou prezidentů Spojených států, a nikdy ji nic nevyvedlo z míry. A teď, tenhle… tenhle kovboj se přiloudá do téhle putyky, a jí se klepou kolena. S odhodláním znovu nabýt ztracenou rovnováhu zvedla bojovně bradu a vyzývavě na něj pohlédla. Jeho oči mohly klidně být balvany, které se přes ni převalily a rozdrtily její odhodlání. Viděla jeho arogantně vysunutou čelist. Jako by vše řekl nahlas, nemohla to pocítit jasněji. Ale jo, už jsem zaslechl cosi o rovnoprávnosti pohlaví, a myslím, že je to fajn. Ale pro mě nejsi nic než sexuální objekt, a sotva s tím něco naděláš.

Mohla udělat jen jediné. Zastavit jej. Přinutit ho, aby přestal myslet na to, na co právě myslí. S klidem profesionálky se mu představí a oznámí mu, co tu dělá… hned jak dojí ten karbanátek, rozhodla se, když před něj Gabe postavil vrchovatý talíř.

Andy pročítala Gabeův upatlaný jídelní lístek, celá léta obnovovaný nepříliš úspěšným přepisováním starých cen novými. Přetrpěla další sklenici přeslazeného čaje. Dívala se, jak nějaká žena utírá chlapečkovi pusu umazanou od kečupu a jak další rudý flek vystřídal první, když v jeho puse zmizela velká porce hranolků. Nervózně si pohrávala s drátěným košíčkem, který měla před sebou a v němž stály tři různé omáčky na steaky. Vytáhla z krabice čtyři papírové ubrousky a vysála loužičku, kterou zanechala její sklenice s čajem.

Konečně znovu nenápadně pohlédla na konec pul tu a zjistila, že Lyon už dojedl. Usrkával teď ze šálku kávu, objímaje majetnicky hrnek dlouhými štíhlými prsty. Byl zřejmě velmi zaujat dopravním ruchem polední ulice za širokými okny, ovšem jakmile se svezla z vysoké stoličky, hned k ní otočil hlavu. Usmála se a doufala, že to nevypadá koketně a lacině.

„Dobrý den,“ pozdravila, když se jí navzdory roztřeseným kolenům podařilo dojít až k němu.

Jeho oči podnikly pozvolný a důkladný průzkum. Špatně skrýval pobavení a už vůbec se nesnažil zastřít, že ji posuzuje především jako předmět sexuálního zájmu. Je snad tak zvyklý, že jej v hospodě běžně oslovují cizí ženy?

„Dobrý.“

No, nehodlá jí to zřejmě nijak ulehčit, dát jí šanci. Dobrá, pane Ratliffe. Zhluboka se nadechla a spustila:

„Jsem Andrea Maloneová.“

Andy by nikdy neřekla, že se výraz jeho tváře může změnit tak rychle a dramaticky, že pohled pod temným obočím může tak náhle ztvrdnout a zamrazit. Dlouho na ni chladně zíral, pak se odvrátil, a poctil ji tak výhledem na svá široká ramena. Bezstarostně se napil kávy, jako kdyby vůbec neexistovala.

Rychle se podívala na Gabea, který s velkým zaujetím plnil slánky, ovšem, jak si dovedla představit, měl přitom uši našpicované, aby mu neuniklo ani slůvko. Navlhčila si jazykem rty. „Říkám, že se jmenuju –“

„Já vím, kdo jste, slečno Maloneová,“ ušklíbl se blahosklonně Lyon. „Jste z Nashvillu. Ze společnosti Telex Cable Televison.“

„Takže jste si asi přečetl zpáteční adresu, ačkoli jste se ani neobtěžoval otevřít moje dopisy, než jste mi je poslal zpátky. Nemám pravdu?“ zeptala se bohorovným a vyzývavým tónem, jak doufala.

„Máte.“ Znovu upil kávu. Jeho nezúčastněnost ji popouzela. Pocítila intenzivní touhu vyrvat mu hrnek s kafem z rukou – kdyby to bylo fyzicky možné – a mrštit jím přes celou místnost, jen aby upoutala jeho pozornost. Nicméně usoudila, že by se takový impulzivní čin neobešel bez následků na zdraví. Sálala z něj taková fyzická síla i vůle, že si s nimi rozhodně netoužila zahrávat. Byla tvrdohlavá, ale ne hloupá.

„Pane Ratliffe, vy víte –“

„Já vím, co chcete. Odpověď zní ne. Jsem si jistý, že jsem vám to sdělil hned poté, co jste mi poslala první dopis. Ten jediný, na který jsem odpověděl. Zřejmě si nepamatujete obsah mé odpovědi. Takže vám připomenu, co v něm stálo, abyste si šetřila dech, síly, čas, peníze a…,“ přejel po ní cynickým pohledem, „nový obleček. Nikdy jsem nedal souhlas k tomu, aby se s mým otcem natáčel jakýkoli rozhovor. A na tom trvám teď stejně jako tehdy.“ Nerudně se k ní znovu obrátil zády.

Myslela, že v nových džínách a vysokých kovbojských botách dobře zapadne do zdejšího koloritu. To je tolik nápadná? No dobrá. Byla to asi hloupost. Možná že to její slídění v minulých dnech nebylo příliš profesionální, ale teď to přece nevzdá. Napřímila ramena, a neúmyslně tak vypjala prsa pod kovbojskou bavlněnou košilí.

„Ani neposloucháte, co vám navrhuji, pane Ratliffe. Já –“

„Nechci to slyšet.“ Obrátil k ní hlavu a oči se bezděčně svezly na její poprsí, jež se nyní nalézalo v úrovni, která jí nebyla příjemná. Stála, ani se nepohnula. Po drahné době zvedl oči a ona se zajíkla nad pronikavostí jeho pohledu.

„Žádné rozhovory s mým otcem,“ prohlásil temným, vypjatým tónem. „Je to starý člověk. Necítí se dobře. Už tady byli jiní, lepší a významnější, než jste vy, slečno Maloneová. Odpověď zní ne, a to bez debaty.“

Svezl se ze stoličky, a když si uvědomila, že mu hledí na klíční kosti, náhle jí došlo, jak velmi vysoký vlastně je. Ustoupila o krok a fascinovaně zírala, když jeho ruka zajela do kapsy těsných džín pro pětidolarovou bankovku. Pohled na vyboulenou látku již tak dost přiléhavých kalhot jí vehnal ruměnec do tváří. Položil bankovku vedle talíře. Podle umolousaného jídelníčku to byl víc než dvojnásobek ceny sýrového karbanátku.

„Dík, Gabe. Tak nashle.“

„Měj se, Lyone.“

Andy nemohla uvěřit, že ji tak nehorázně opominul, když ji obešel na cestě ke vstupním dveřím.

„Pane Ratliffe,“ vyrazila ze sebe pronikavě a vykročila za ním.

Zastavil a pomalu se obracel, což vypadalo ještě hrozivěji, než kdyby se otočil rychle. Jako by ji probodávaly ostré meče, když jeho zrak přejel po jejím těle od temene až po špičky jejích zbrusu nových holínek.

„Nemám rád kariéristické rajdy, slečno Maloneová. A vy mi taková připadáte. Nedovolím, aby můj otec dával rozhovory komukoli, zvláště pak vám. Proč si radši nesbalíte ten váš obleček a nezamíříte i s tou svou pěknou prdelkou do Nashvillu, kam patříte?“

Ve stísněném a nevětraném motelovém pokoji práskla kabelkou na postel a zhroutila se do nepohodlného křesílka. Přitiskla si dlaně na čelo a palci si třela prudce tepající spánky. Nevěděla, čím to je, zda horkem nebo tím suchým podnebím, nebo jestli za to může ten mužský, ale z něčeho ji příšerně bolela hlava. Ten chlap. To má určitě z něj.

Když si trochu odpočala, vstala, stáhla z nohou vysoké boty, odkopla je stranou a přitom se ušklíbla: „Pěkně děkuju.“ Vešla do koupelny, spolkla dva aspiriny a zapila je vlažnou vodou z kohoutku.

„Proč jsi ho do toho samolibého obličeje nepraštila?“ zeptala se svého obrazu v zrcadle. „Proč jsi tam stála jako vosková panna a nechala ses tak urážet?“ Rozepnula si sponu a prudkým trhnutím hlavy si rozpustila vlasy. To ovšem její migréně rozhodně neprospělo. „Protože chceš to interview, proto.“

Hrozila se, že bude muset zavolat Lesovi. Co mu řekne? Neúspěch nepřijímal zrovna nejlíp, a to je mírně řečeno. Ještě pořád se jí honilo hlavou, co mu má říci, když vytáčela meziměsto. Nahlásila hovor na účet volaného, ústředna ji spojila s Lesovou kanceláří v Telexu, a pak už slyšela jeho popuzený hlas: „No?“

„Ahoj, to jsem já.“

„To je dost, už jsem myslel, že tě unesli banditi. To je hezké, že sis vzpomněla.“

Sarkastický. Dnes se rozhodl pro sarkasmus. Andy to přijala rezignovaně, tak jako všechny Lesovy nálady.

„Promiň, Lesi, ale neměla jsem pro tebe nic nového, tak jsem ani nevolala. Neříkal jsi minulý měsíc něco o zbytečných meziměstských hovorech?“

„To ale neplatí pro tebe, Andy,“ řekl o něco srdečněji. „Tak jak to jde v kraji honáků dobytka?“

Třela si čelo, když odpovídala.

„Zatím nic moc. Ještě pořád jsem se nikam nedostala. Akorát jsem zjistila, že na ranči dělají nějaké sadové úpravy. To je všechno. Taky vím, kam se chodí najíst jeho syn, když je ve městě. Jmenuje se Lyon Ratliff. Dnes jsem měla to potěšení se s tím pánem setkat.“

Upřeně hleděla na palce u nohou v nylonových punčocháčích a vzpomněla si nikoli na to, jak ohavně s ní mluvil, než vyšel ze dveří, ale jak se na ni díval, když se jejich oči setkaly poprvé. Něco podobného ještě v přítomnosti muže nepocítila od… nikdy se v přítomnosti muže takhle necítila.

„No?“ dorážel netrpělivě Les.

„Hm… a… ech… nebude to jednoduché, Lesi. Je paličatý jako mezek. Nedá se s ním mluvit. Je to protivný a vzteklý hrubián.“

„To musí být ale báječný chlapík,“ smál se Les.

„Je fakt odporný.“ Pohrávala si se šňůrkou na černočerveném přehozu postele. „Já se na to nějak už necítím, Lesi. Možná bychom se do toho neměli tak hnát. Co když je na tom generál opravdu tak špatně, že se s ním rozhovor nedá dělat? Třeba jsou zprávy o jeho zdraví nepřesné. Je docela možné, že by nevydržel ten nápor při natáčení. Snad už ani není schopný mluvit. A vůbec, co kdybych to tu zabalila a přijela domů, hm?“

„Andy, holčičko, co se tam děje? Roztekl se ti na texaském slunci mozek?“

Jako by Lese viděla. Teď si určitě dal nohy ze stolu, přitáhl si židli a svým typickým způsobem se opřel lokty o stůl, na kterém je jistě pěkný nepořádek. Kostěné brýle má buď posazeny nad čelem v houšti rudých vlasů, nebo si je možná sundal a odložil někam mezi přetékající popelníky, prázdné krabičky od cukroví a poznámky z uplynulého týdne. A kdy by teď seděla před ním a nikoli tisíc mil odtud, neminul by ji vražedný pohled jeho ocelově modrých očí. Dokonce i z telefonu cítila, jak se do ní ty oči zavrtávají.

„Snad nepřipustíš, aby ti ten nevychovanej fracek stál v cestě? Holka, už jsi měla co dělat s horší mi grázly. Pamatuješ, tenkrát při té demonstraci, na ty kretény z odborů? Málem zmlátili našeho fotografa, a ty jsi je během deseti minut zmákla, že ti zobali z ruky. Je fakt, že je pěkně rozpálila ta tvoje figura. To udělá s každým chlapem divy –“

„Lesi,“ vzdychla unaveně. „Prosím tě.“

„O co? Tak rád bych od tebe slyšel: ,Prosím tě, Lesi.‘ Kdykoli.“

Ona, Les Trapper a Robert Malone začali v malé televizní stanici společně. Les vyráběl zpravodajské pořady, Robert byl reportérem a Andy moderovala večerní zprávy ještě s jedním pidlookým nekňubou, který ve stanici pracoval od jejího založení a jehož nemělo vedení srdce propustit.

I potom, co se s Robertem vzali, zůstali všichni tři nerozlučnými přáteli. Když pak Roberta zaměstnala jako korespondenta velká televizní společnost, býval skoro pořád mimo domov. V hodinách osa mění jí byl útěchou Les, ale vždycky jen jako přítel a kamarád.

Živě si vzpomínala na onen večer, kdy k ní Les přijel a oznámil jí, že se Robert zabil při natáčení zemětřesení v Guatemale. Celé týdny ji pak utěšoval. Vzal si na starost všechny ty chmurné záležitosti kolem pohřbu, neboť věděl, že jejich zařizování by jí působilo příliš velkou bolest. Celé měsíce po Robertově smrti jí pak byl štítem, jenž ji chránil před zbytkem světa. Své role ochránce se ujal velmi rád.

Zůstali i nadále přáteli a teď společně dělali pro Telex. Dobře věděla, že nemá brát jeho nechutné poznámky vážně. Les nikdy nebyl, ani předtím, bez ženy, nebo bez žen.

Jeho jedinou láskou však byla a vždycky bude práce. Byl nesmírně ctižádostivý. Udělal by cokoli, jen aby získal materiál k reportáži. Byl mazaný a rozhodně příliš neoplýval citem, jak si Andy jen nerada připouštěla. Rád používal obscénní výrazy a měl nevypočitatelné nálady.

A přesto to byl její přítel. A její nadřízený. A ona by měla hezky rychle něco vymyslet.

„Co kdybych zkusila udělat rozhovor s Lyonem Ratliffem? To by mohla být –“

„– pěkná nuda. Od toho se nic nedovíme. Koho by to zajímalo? Potřebujeme starýho, Andy. A to dřív než natáhne bačkory. Chceš přece dělat v televizi, ne?“

„Ano, to určitě. Víc než cokoli.“

„No. Takže nech toho ometání kolem.“ Jeho hlas lichotivě změkl. „Andy, holčičko, před tebou se ty velký umělci v televizi můžou posadit na svoje tlustý zadky. Ty máš totiž talent. Jsi nejlepší redaktorka v zemi. Rozbrečela jsi masovýho vraha. Viděl jsem to, a to jsem ani neměl brejle. Jsi mladá, šikovná, a tak strašně sexy s těma zlatýma očima a fantastickým tělem. Využij toho trochu přece. Musíš na toho kovboje zapůsobit a –“

„Lesi!“

„No jo, já zapomněl. Mluvím s tou nejfrigidnější ženskou, jaká byla kdy stvořena ke zkáze mužskýho pokolení. Prosím tě, Andy, pro koho si to schováváš? Já vím, že pro mě určitě ne, a to dělám, co můžu. Co se Robert zabil, žiješ jako jeptiška. Proboha, vždyť už to jsou tři roky. Uvolni se trochu, holčičko. Zamávej na toho kovboje svýma dlouhýma řasama, a roztaje jako vosk. Budeš ho mít v hrsti.“

Skoro se jí chtělo smát při pomyšlení, že by Lyona Ratliffa mohl mít někdo v hrsti. Místo toho si vyčerpaně povzdechla. Co říká Les, je do jisté míry pravda. Vlastně nemá v životě nic než svou práci. Snad kvůli tomu, že Robert zahynul při plnění úkolu, nebo možná proto, že její otec býval známým novinářem, cítila přímo povinnost dosáhnout úspěchu jako novinářka a reportérka.

Práci v Telexu nepovažovala za vrchol žebříčku, ačkoli to pro ni znamenalo zviditelnění po celých Státech. Chtěla se dostat do velké televizní stanice. Ovšem má-li získat takovou práci, musí na sebe něčím upozornit. Takovým husarským kouskem může být právě interview s generálem Ratliffem. Tím by na sebe zaručeně strhla pozornost někoho z vedení takové stanice.

„Tak dobře, Lesi. Ty tvoje nápady mi sice nesedí, ale mám stejný cíl. Zkusím to ještě jednou.“

„To je moje holčička. Nechceš si omrknout jejich zahradu? Mohla by ses tam propašovat jako hypofýza.“

„To je žláza, ty blbče, ne keř. Nemyslel jsi hyophorbe?“

„Kruci. Já v těch svých žlázách neměl nikdy jasno. Jenom vím, k čemu jsou.“

„Tak ahoj, Lesi.“

„Ahoj. Miluju tě.“

„Já tebe taky. Nashle.“

Zbytek odpoledne strávila na lehátku u hotelového bazénu s pocitem, že si určitě zaslouží půl dne odpočinku. Mozek a vnitřnosti jako by měla napadrť, přestože tělo v titěrných bikinách, které vyvolalo obdivný pískot tří mládenců jedoucích kolem v nějaké dodávce, nejevilo žádné známky zranění. Jejich vyzývavé poznámky ji nemohly vyvést z míry.

O Lyonu Ratliffovi to však rozhodně neplatilo.

Od okamžiku, kdy ji podrobil důkladné prohlídce, už uplynuly celé hodiny, ale při pomyšlení na onu chvíli reagovalo její tělo tak bouřlivě, jako by se to stalo právě teď. Cítila, jak se jí dmou ňadra. Už dávno zapomněla na ten pocit; jejich hroty teď viditelně vystupovaly pod látkou plavek. V břiše se jí usadila podivná tíha pulzující v pravidelných intervalech jako mohutné srdce a zaplavovala ji pocitem, který jí připomněl, že je stále naživu a že při tom zemětřesení Robert zemřel, ale ona zůstala.

Autem z půjčovny si zajela do samoobslužné jídelny a koupila si pořádný sendvič, který si vzala do hotelu. Pak se chvíli zkusila dívat na televizi, ale přihlouplé seriály a zábavné pořady ji nudily. Snažila se začíst do nového románu, posledního hitu, ale přestože hlavní hrdina byl blonďák se zelenýma očima, nedokázala si vybavit nic než černé nepoddajné kadeře a šedé oči. Smyslná sebejistá ústa, tvrdě semknutá a zpřísnělá zlobou, ale snad i slibující nezapomenutelné polibky. Urostlé štíhlé tělo, na kterém bylo oblečení jen pro zlost. Hezká, ostře řezaná opálená tvář, z níž vyzařovala mužnost. Ve srovnání s tím byl hrdina knihy ubohou náhražkou.