The Mastery of Love

Copyright © 1999 by Miguel Angel Ruiz

Translation © Jan Brázda

ISBN 978-80-242-7975-6

Mým rodičům, dětem, sourozencům

a zbytku mé rodiny,

se kterou jsem svázán nejen láskou,

ale také krví a společnými kořeny.

Mé duchovní rodině,

se kterou jsem svázán naším rozhodnutím

založit rodinu na bezpodmínečné lásce,

vzájemné úctě a láskyplných vztazích.

A mé lidské rodině,

jejíž mysl je úrodnou půdou

pro semena lásky obsažená v této knize.

Kéž semena lásky

vzkvétají ve vašem životě.

Poděkování

Rád bych vyjádřil svou vděčnost Janetě Millsové, jejíž láska a oddanost dala této knize formu.

Rád bych poděkoval všem, kteří věnovali svůj čas a lásku a pomohli nám při psaní této knihy.

A nakonec chci vyjádřit svou vděčnost našemu Stvořiteli za inspiraci a krásu, jež daly této knize Život.

Toltékové

Před tisíci let byli Toltékové známí po celém jižním Mexiku jako „ženy a muži oddaní poznání“. Antropologové o nich hovoří jako o národu nebo rase, ale Toltékové byli ve skutečnosti vědci a umělci, kteří vytvořili společnost, aby zkoumali duchovní poznání a udržovali tradice svých předků. Mistři (nagualové) i žáci žili v Teotihuacanu, starobylém městě pyramid nedaleko Mexika, které bylo známé jako místo, kde se „člověk stává Bohem“.

Po tisíciletí byli nagualové nuceni skrývat moudrost svých předků a udržovat její existenci v tajnosti. V důsledku evropské kolonizace a zneužívání osobní moci některými žáky bylo nutné chránit učení před těmi, kteří nebyli schopni užívat je rozumně nebo je mohli úmyslně zneužívat pro osobní cíle.

Ezoterické učení Toltéků bylo naštěstí ztělesněno v různých rodech nagualů, kteří je předávali z generace na generaci. Ačkoli po staletí zůstalo zahaleno tajemstvím, stará proroctví předpovídala příchod doby, kdy bude nutné vrátit moudrost lidem. Don Miguel Ruiz, nagual z rytířského rodu Orlů, byl povolán, aby nás seznámil s tímto mocným učením Toltéků.

Toltécké učení vychází z téže základní jednoty pravdy, na které jsou založeny všechny posvátné ezoterické tradice na celém světě. Ačkoli to není náboženství, uctívá všechny duchovní mistry, kteří kdy na světě učili. Ačkoli uznává význam ducha, je spíš způsobem života, který se vyznačuje dostupností štěstí a lásky.

Tolték je umělec Lásky,

umělec Ducha,

člověk, který neustále tvoří

to nejkrásnější umění –

Umění snění.

Život není nic než sen,

a jsme-li umělci,

můžeme vytvářet svůj život s Láskou

a náš sen se stává

mistrovským uměleckým dílem.

ÚVOD

Mistr

Kdysi dávno mluvil jeden Mistr k davu lidí. Jeho poselství bylo tak krásné, že všichni byli jeho slovy lásky dojati. V davu byl muž, který poslouchal každé Mistrovo slovo. Byl to muž velice pokorný a měl velké srdce. Mistrova slova ho tak dojala, že se rozhodl pozvat ho do svého domu.

Když Mistr ukončil svou řeč, muž k němu přistoupil, podíval se mu do očí a řekl: „Vím, že nemáš čas a že s tebou chce mluvit každý. Vím, že stěží můžeš vyslechnout má slova. Ale mé srdce je tak otevřené a já k tobě cítím tak velkou lásku, že tě musím pozvat do svého domu. Chci ti připravit to nejlepší jídlo. Neočekávám, že mé pozvání přijmeš, ale musel jsem ti to říci.“

Mistr se podíval muži do očí a s krásným úsměvem řekl: „Všechno připrav. Já přijdu.“ Pak odešel.

Když muž uslyšel tato slova, srdce mu naplnila velká radost. Nemohl se dočkat, až Mistrovi poslouží a vyjádří mu svou lásku. Bude to nejvýznamnější den jeho života: Mistr ho navštíví. Muž koupil to nejlepší jídlo a víno a vybral ty nejlepší šaty, aby je Mistrovi daroval. Pak pospíchal domů, aby všechno připravil. Uklidil v celém domě, připravil to nejlepší jídlo a prostřel stůl. Srdce mu přetékalo radostí, protože Mistr měl už brzy přijít.

Muž netrpělivě čekal, když někdo zaklepal na dveře. Dychtivě otevřel, ale uviděl tam starou ženu. Ta se mu podívala do očí a řekla: „Mám hrozný hlad. Můžeš mi dát krajíc chleba?“

Muž byl trochu zklamán, protože neviděl Mistra. Podíval se na ženu a řekl: „Pojď dovnitř, prosím.“ Posadil ji ke stolu, který prostřel pro Mistra, a nabídl jí jídlo, které pro Mistra připravil. Byl však netrpělivý a už se nemohl dočkat, až žena dojí. Stařena byla dojata jeho štědrostí. Poděkovala mu a odešla.

Muž opět prostřel stůl pro Mistra, když někdo znovu zaklepal na dveře. Tentokrát to byl jakýsi cizinec, který cestoval pouští. Cizinec se podíval muži do tváře a řekl: „Mám žízeň. Můžeš mi dát něco k pití?“

Muž byl opět trochu zklamán, protože neviděl Mistra. Pozval cizince dovnitř a posadil ho ke stolu, který prostřel pro Mistra. Nalil mu víno, které chtěl dát Mistrovi. Když cizinec odešel, muž znovu všechno připravil.

Někdo opět zaklepal na dveře. Když muž otevřel, uviděl malé dítě. Dítě se na něho podívalo a řeklo: „Je mi strašná zima. Můžeš mi dát nějakou deku?“

Muž byl trochu zklamán, protože neviděl Mistra, ale když se podíval dítěti do očí, pocítil v srdci lásku. Rychle přinesl šaty, které chtěl dát Mistrovi, a oblékl je dítěti. Dítě poděkovalo a odešlo.

Muž opět všechno znovu připravil. Potom čekal dlouho do noci. Když si konečně uvědomil, že Mistr už nepřijde, byl zklamán, ale okamžitě mu odpustil. Řekl si: „Věděl jsem, že nemohu očekávat, že Mistr přijde do tohoto skromného domu. Ačkoli slíbil, že přijde, muselo mu v tom zabránit něco důležitějšího. Sice nepřišel, ale aspoň mi řekl, že přijde, a to stačí, abych měl radost.“

Pomalu uložil jídlo a víno a šel do postele. V noci se mu zdálo, jak Mistr přišel do jeho domu. Měl velkou radost, ale nevěděl, že se mu to jen zdá. „Mistře, už jsi tady! Dodržel jsi slovo.“

Mistr odpověděl: „Ano, už jsem tady, ale byl jsem tu už předtím. Měl jsem hlad a ty jsi mi dal najíst. Měl jsem žízeň a ty jsi mi dal víno. Byla mi zima a ty jsi mi dal šaty. Všechno, co děláš pro druhé, děláš pro mě.“

Muž se probudil a srdce mu přetékalo radostí, protože pochopil, co ho Mistr naučil. Mistr ho miloval tolik, že mu poslal tři lidi, aby mu dal toto důležité ponaučení: „Mistr žije s každým. Dáš-li jídlo člověku, který hladoví, dáš-li vodu člověku, který žízní, dáš-li šaty člověku, kterému je zima, dáváš lásku Mistrovi.“

1
Poraněná mysl

Možná jste o tom nikdy nepřemýšleli, ale na jisté úrovni jsme všichni mistři. Jsme mistři, protože máme schopnost tvořit a řídit svůj život.

Všichni si vytváříme neuvěřitelné mytologie, právě tak jako to dělají společnosti a náboženství na celém světě. V naší osobní mytologii žijí hrdinové a zločinci, andělé a démoni, králové a obyčejní lidé. Vymýšlíme si různé postavy včetně svých vlastních osobností. Pak si vytvoříme představu o sobě samých a začneme ji používat v určitých situacích. Jsme umělci předstírání a stáváme se tím, co si o sobě myslíme. Když se setkáme s druhým člověkem, okamžitě ho zařadíme do nějaké kategorie a připíšeme mu určitou roli ve svém životě. Vytvoříme si o něm představu, která odráží to, co si o něm myslíme. A totéž děláme ve vztahu ke všem a ke všemu kolem nás.

Všichni máte schopnost tvořit. Tato schopnost je tak silná, že se vám splní všechno, čemu věříte. Všechno, čím jste, vytváříte sami. Jste takoví, jací jste, protože tomu věříte. Celá vaše realita, všechno, čemu věříte, je vaším vlastním výtvorem. Máte stejnou schopnost jako všichni ostatní lidé. Hlavní rozdíl mezi vámi a někým jiným spočívá v tom, jak své schopnosti uplatÚujete a co s jejich pomocí tvoříte. V mnohém se můžete podobat ostatním lidem, ale nikdo na světě neprožívá svůj život stejným způsobem jako vy.

Celý život se učíte být tím, co si myslíte, že jste, a děláte to tak dobře, že si to nakonec dokonale osvojíte. Mistrně ovládáte svou osobnost, své názory a přesvědčení; ovládáte všechny své akce i reakce. Dlouhé roky se to učíte a nakonec dosáhnete dokonalosti. Jakmile si uvědomíme, že jsme všichni mistři, pochopíme jaký druh dokonalosti máme.

Když jsme malé děti a máme s někým problém, obvykle se rozzlobíme. Ať už z jakéhokoli důvodu, hněv náš problém odstraní, a my dosáhneme toho, co chceme. Pak se to opakuje podruhé – opět reagujeme s hněvem –, ale teď víme, že když se rozzlobíme, problém zmizí.

A tak to se to učíme tak dlouho, dokud se nestaneme mistry hněvu.

Stejným způsobem se stáváme mistry žárlivosti, mistry zármutku, mistry sebeodříkání. Veškerá naše dramata a utrpení jsou naučená. Vybíráme si různé role a pak se je učíme tak dlouho, dokud se nestaneme mistry. Způsob, jak myslíme, cítíme a jednáme, se nám stane rutinou, takže už nemusíme přemýšlet o tom, co děláme. Chováme se určitým způsobem na základě naučených reakcí.

Abychom se stali mistry lásky musíme se učit milovat. Také dokonalé zvládnutí lidských vztahů vyžaduje učení. Nejde však o získání teoretických vědomostí, jde spíš o praktické jednání. A k tomu je nutné pochopit psychologii lidského chování.

Představte si, že žijete na nějaké planetě, kde všichni lidé trpí kožní chorobou. Už dva či tři tisíce let všichni trpí stejnou nemocí. Po celém těle mají infikované rány, které jsou při sebemenším doteku velmi bolestivé. Všichni samozřejmě věří, že to je normální. Dokonce i lékařské učebnice popisují tuto nemoc jako normální stav. Lidé se sice rodí se zdravou kůží, ale jakmile dosáhnou věku tří nebo čtyř let, začnou se objevovat první rány. V pubertě mají rány po celém těle.

Umíte si představit, jak se tito lidé chovají jeden k druhému? Při styku s druhými si musejí chránit své rány. Nikdy se jeden druhého nedotýkají, protože je to příliš bolestivé. Když se náhodou někoho dotknete, dotčený se okamžitě rozzlobí a dotkne se na oplátku vás, aby se vám pomstil. Pud milovat je však natolik silný, že jste ochotni za to platit.

Nyní si představte, že se stane zázrak. Jednoho dne se probudíte s naprosto zdravou kůží. Rány jsou pryč a dotek nebolí. Umíte si představit, že máte zdravou kůži ve světě, kde všichni trpí kožní nemocí? Nemůžete se nikoho dotknout, protože ho to bolí, a nikdo se nedotýká vás, protože si myslí, že by vás to také bolelo.

Umíte-li si to představit, pravděpodobně pochopíte, jak by se v našem světě cítil návštěvník z cizí planety. Ale v našem případě nejde o kožní chorobu. Návštěvník by zjistil, že trpíme nemocí, která se jmenuje strach. Naše citové tělo je plné ran, které jsou infikované emočním jedem. K hlavním příznakům této strašné nemoci patří hněv, závist, zármutek, nenávist a pokrytectví. Následky této nemoci jsou všechny emoce, které způsobují lidské utrpení.

Všichni lidé jsou duševně nemocní, všichni trpí stejnou nemocí. Lze bez nadsázky říci, že náš svět je blázinec. Tato duševní choroba je na zemi už tisíce let, takže ji lékařské učebnice popisují jako normální stav. Ačkoli psychiatři a psychologové považují tuto nemoc za normální, já vám chci říci, že normální není.

Když strach zesílí, naše racionální mysl začne selhávat a přestane snášet všechen ten jed. Psychologové tomu říkají duševní onemocnění. Nazývají to různými jmény: schizofrenie, psychóza, paranoia. Ale tyto nemoci vznikají, když naše rány jsou tak bolestivé a naše mysl tak vyděšená, že nám připadá lepší přerušit kontakt s okolním světem.

Lidé žijí v neustálém strachu z možného poranění, a to je příčinou hrozného dramatu, ať už jsme kdekoli. Způsob, jak se chováme jeden k druhému, je citově tak bolestivý, že často podléháme hněvu, zármutku, závisti nebo žárlivosti, aniž k tomu máme zjevný důvod. Už jenom to, říci někomu „miluji tě“, může být děsivé. Ačkoli jsou citové vztahy mezi lidmi tak bolestivé, přesto uzavíráme manželství a máme děti.

Abychom chránili své citové rány, vytvořili jsme si něco velice důmyslného: systém popírání reality. V rámci tohoto systému se stáváme dokonalými lháři. Lžeme tak dokonale, že lžeme nejen druhým, ale i sami sobě, a nakonec svým vlastním lžím věříme. Většinou ani nevíme, že lžeme, ale když si to občas uvědomíme, ospravedlňujeme své lži jako ochranu proti bolesti, kterou nám způsobují naše citové rány.

Systém popírání reality je jako mlha před našima očima, která nám znemožňuje vidět pravdu. Nosíme společenské masky, protože je pro nás příliš bolestivé vidět sami sebe takové, jací opravdu jsme. Náš důmyslný systém nám umožňuje předstírat, že věříme, že ostatní tomu, co předstíráme, věří. Tyto bariéry si vytváříme na ochranu před druhými lidmi, ale neuvědomujeme si, že právě ony omezují naši svobodu. Když nám někdo řekne, že jsme se ho dotkli, není to přesně tak. Ve skutečnosti jsme se dotkli nějaké rány v jeho mysli a on reaguje, protože ho to bolí.

Uvědomujete-li si, že všichni kolem vás mají citové rány plné emočního jedu, můžete si snadno představit vztahy mezi lidmi, kteří žijí v pekle svých snů. Z hlediska Toltéků je snem všechno, co si myslíme o sobě samých, a všechno, co víme o světě. Když se podíváte na jakýkoli náboženský popis pekla, uvědomíte si, že se nápadně podobá lidské společnosti. Peklo je místem utrpení, místem strachu, místem války a násilí, místem odsuzování a nespravedlnosti, místem věčného trestu, který nikdy nekončí. V této džungli dravců bojují všichni proti všem. Všichni jsou plní emočního jedu – plní závisti, hněvu, nenávisti, viny, zármutku a bolesti. A všechny tyto démony si vytváříme sami, protože se nám zdá, že život je peklo.

Každý z nás si vytváří osobní sen o svém já, ale naši předkové už dávno vytvořili velký sen o lidské společnosti. Tento velký sen, tento sen celé planety je kolektivním snem miliard lidí. Obsahuje všechny zákony, všechna náboženství, všechny kultury a všechny způsoby existence. Všechny tyto informace v naší mysli jsou jako tisíce hlasů, které k nám hovoří všechny najednou. Toltékové tomu říkají mitote.

Naším pravým já je čistá láska; všichni jsme Život.

Naše pravé já nemá nic společného s kolektivním snem, ale mitote nám brání vidět, čím opravdu jsme. Chápete-li kolektivní sen z tohoto hlediska a uvědomujete-li si, čím jste, uvědomíte si nesmyslnost lidského chování, a dokonce vám začne připadat zábavné. To, co ostatní považují za velké drama, vám začne připadat jako komedie. Uvědomíte si, že lidé trpí pro něco, co je nejen malicherné, ale také neskutečné. Nicméně nemáme na vybranou. Narodili jsme se v této společnosti, vyrostli jsme v této společnosti a chováme se stejně nesmyslně jako všichni ostatní.

Představte si planetu, kde má každý člověk jinou emoční mysl. Lidé na takové planetě se k sobě chovají láskyplně a mírumilovně. Nyní si představte, že se jednoho dne probudíte na této planetě a nemáte žádné rány ve svém emočním těle. Už nemáte strach být tím, čím opravdu jste. Nevadí vám, co o vás druzí říkají, protože to neberete osobně. Nebolí vás to. Nemáte potřebu se bránit. Nemáte strach milovat, nebojíte se otevřít své srdce. Ale nikdo jiný není takový jako vy. Jak se máte chovat k lidem, kteří jsou citově zranění a trpí neustálým strachem?