Iva Pekárková

S ORLEM NA ZÁDECH

román

EUROMEDIA GROUP

Copyright © Iva Pekárková, 2022

Cover Photo © Shutterstock / Nuttapol Pingpittayakun, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4752-5

Který králík umí lítat?

No přece ten, co má na zádech orla.

/vtip/

Objekt č. 358 Parallel Way
Fibbington-upon-Lye
Greater London

Anebo to bylo jenom v její hlavě?

Už několik dní nad domem visela helikoptéra, přímo nad střechou, bez pohybu, jako dravý pták okamžik předtím, než se vrhne na kořist. Vídala jako dítě jestřáby. Když se vynořili z oblohy, začala jejich slípka hned zoufale kvokat, shánět drobotinu pod křídla a s vyděšeným, ale vzdorným výrazem pak vzhlížet do oblohy.

A nic víc nedělala. Jen tam seděla, s roztaženými křídly, ucouranými na koncích. Seděla rozcapená, jedním slepičím okem zírala nahoru a mrkala, jako by přes oko rozestírala bolavou, zanícenou blánu.

Co taky mohla dělat? Zírala jedním okem na dravce. Hypnotizovala ho, čarovala, prosila: Ne, nechoď sem, nechoď sem, zůstaň na obloze, neubližuj nám. Leť pryč! Kšá!

Dravec se vznášel.

A jednou to viděla. Stály se sestrou kus ode dveří, cachtaly se bosýma nohama v bahně, které tu zbylo od posledního deště, bylo vedro, ale bahno chladilo, bylo jemné a hladké, laskalo mezi prsty a Nikolu to vzrušovalo takovým divným způsobem, tak zvláštně bahnitě a zároveň čistě, jak to potom už nikdy nepoznala. Kolik jí mohlo být? Sedm? Osm? Bylo to předtím, než se jí rozvoněl svět. I rozbarevněl. Vnímala všechno přes kůži, doteky, citlivosti. Byla maličká a všechno kolem bylo nadrozměrné. I dveře domu, ve kterých se starší brácha vždycky musel přikrčit, aby jimi prošel, a jednou, když byl ožralý, se praštil do čela tak, že týden nevstal z postele. Nikola byla maličká a svět byl hrozně velký. I ta bahnitá mláčka kus přede dveřmi. Zůstávala tu od zimy, až někdy v augustě vysychala, a tohle bylo v júli. Břehy mláčky se rozšiřovaly, jemné chladivé bahýnko houstlo a teplalo, měnilo se v rozpukanou zemi a ta pak v jemný prach, který se usazoval na všem, zanášel jejich životy špínou a stará máma každý den srolovala koberec a třískala do něj metlou, až byl čistý.

Nikola přešlapovala v mláčce, s rozkoší se rochňala v řídkém bahně, nechala si ho procmrndávat mezi prsty a užívala si toho doteku na nejintimnějším místě, jaké znala: na té světlé, růžové kůžičce mezi palcem a ukazováčkem, mezi ukazováčkem a prostředníčkem, mezi prsteníčkem a malíčkem. Nejlepší ale bylo, když jí bahnité těsto proniklo na to úplně nejtajnější místo: do zablaněné skulinky mezi prostředníčkem a prsteníčkem, protože tam – jen na jedné noze – měla blanku, skoro tak jemnou jako víčka na slípčiných očích, jen růžovější. Bylo slunečno a dravec se na obloze objevil jako stín, jako temný mrak, který zaclonil nebe. Náhle se setmělo. A Nikola uslyšela to zasvištění, později si představovala, že takhle nějak sviští smrtonosná kulka, než se ti zaryje do čela, tenkrát to byl ale jen divný, neslýchaný zvuk, jako když se zřítí dům, padne staletý strom, náhle se zboří nějaká hodnota, o které jste si mysleli, že se nezboří nikdy. Když se zřítí střešní trám a zastaví se v čase, ale i vy jste umrtvení a zastavení v čase, takže se okamžik hrůzy protáhne donekonečna –

– a už se dravec vzdaloval, křídla zaševelila, vracel se do oblohy, z které se vteřinu předtím utrhl, sestoupil na zem jako smrt nebo bůh, anebo když se ve dveřích objeví ujo a do domu jim padne stín.

– a v jasném slunci uviděla kuřičku, už ne žluťoučkou, těsně po vylíhnutí, ale ještě ne docela bílou, jak odlétá dál a nahoru na zapůjčených křídlech, vzdaluje se a mrká a mrká tou bolavou blankou na očičku. Slípka běhala po dvorku od jedné kuřičky ke druhé, jako by je počítala, ale neuměla to (Nikola ještě taky ne – jedna, dva, tri… štyri?) – bylo jich mnohem víc a počty jí na to nestačily – a plakala. Nikola to dobře věděla a ať jí nikdo nevykládá, že slípky nepláčou. Běžela dovnitř za starou mámou, sestra hned za ní, z očí jim tekly slzy a stará máma jim nevyhubovala, dnes ne, vyšla s nimi před dům a zadívala se do nebe, na černou tečku vysoko nahoře, zaklonila hlavu a nahlédla bojovně do oblohy, jako by nahlížela do studny, jestli už zase nevysychá, jen obráceně, zahrozila obloze pěstí, zadrmolila nadávku nebo snad kletbu Čhungaravpretute, slova v jazyce, který se Nikola nikdy nenaučila, a přece jí byl blízký, bližší než všechny ostatní, kterýma se pak dorozumívala, byla to staromateřština, jazyk staré mámy. Byl to jazyk tajných zaklínadel a dávných bosorek, řeč nomádů, zaříkávačů koní, slova, která se dovedla postarat, zařídit člověku dobrý život, bohatství, lásku a možná i štěstí, ale kuřičku z oblohy přivolat nedovedla, ani jejich mámu ze země.

Nikola si mohla oči vyplakat, pro kuřičku i pro mámu, a stará máma jen nadávala, vynesla ven koberec a vybúchala ho metlou, dala dětem pár pohlavků. Mumlala si ta tajuplná slova a Nikolu vždycky odháněla: tahle slova znát nesmí.

Ale jak by je teď potřebovala! Nikola nejmíň deset let neplakala, ale teď jí už pár dní bylo do breku. Dravec nezaútočil, ještě ne, nenarušil jí tenhle nový svět, svět, který si tak dlouho budovala, tolik se kvůli němu nadřela – a teď jí ho ten ocelový dravec chce vyrvat z náručí. Věděla, že vrtulník si letí pro ni, pro její svět, jen pro ten její, přestože kolem byla spousta jiných domů, jejich dům tu nestál osaměle, dotýkal se těch ostatních. Dravec si mohl vyhlédnout kterýkoli, a přece věděla, že kořistí je ona.

Stála v titěrných sandálkách na dvorečku za domem, kaluže tu nebyly, jen beton, ze kterého voda brzo stekla, byl tu jen nafukovací bazén pro děti, teď zakrytý plachtou. Stála v titěrných sandálkách pošitých korálky, které se i pod šedivě nijakou anglickou oblohou duhově blýskaly, sevřela prsty u nohou, jako by chodidlo zatínala v pěst, zapřela se rukou o veřej a zadívala se na dravce do oblohy. Věděla, že jí přišel odejmout její svět. Z duše jí vytryskl bolavý, vřící pramen, aby vzápětí ztuhl jako led. Ten rampouch ji teď bodal do prsou, mrazil ji, nechal v ní krystalky ledu. Jak by se jí teď hodily nadávky staré mámy! Zkusila si tichounce, nesměle zašeptat Čhungaravpretute, ale v jejích ústech kletba ztrácela sílu. Pomalu, plíživě, bezhlese Nikola zpanikařila. Stála přimrazená u dveří, tělo roztřesené zvukem rotorů, nemohla se ani pohnout, stála zmrazená na rampouch a měla zastřihnutá křídla. Nemohla roztáhnout perutě doširoka a sehnat pod ně všechny kuřičky, nedokázala svoje děti chránit tak jako slípka v jejich dědině. Nebe jí clonil dravý pták, o to nebezpečnější, že byl z oceli, a Nikola věděla, že se spustí k zemi, že ve vteřině rozerve pařáty celý její svět. Odnese jí ho pryč a nic už nebude takové jako dosud.

Nikola už dávno byla dospělá, vyrostla, nebyla už dítě, ale svět se mezitím zvětšil, byl mnohem větší než kdysi v dědině. Stála v titěrných sandálkách na šedém betonu pod šedým nebem, korálky se duhově blýskaly a ona ani cikánsky klít neuměla. Nepatřila sem a dravý pták to věděl. Bezhlese prosila dravce, ať se k nim nespouští, ještě ne, ještě ne, ať nechá jejich svět na pokoji, ještě aspoň chvíli, pár týdnů, pár dní. Se zakloněnou hlavou ptáka prosila. Neznala čáry. Jen ptáka prosila. Věděla, že ji neposlechne.

Nikola (Jizvy)

A pak starou mámu odvezli do nemocnice, když zaříkávání nepomohlo a ona byla pořád slabší a slabší, a tam za ní Nikola nesměla. „Jen dvě návštěvy!“ mračila se na ně staniční. „Myslíte, že za ní můžete chodit celá rodina? A ještě tu řvát! Jen dvě návštěvy. A nehlučte! Rušíte ostatní pacienty! Že vám není hanba! Holoto cigánská!“ (To poslední sice neřekla, ale bylo to dobře slyšet.)

Jenže jak mohli za starou mámou poslat jen dva? Všichni ji chtěli vidět. Potřebovali ji vidět. Nikola a dvě sestry a starší brácha a všichni bratranci a sestřenice, i ti ze sousední dědiny, i ti, co přijeli až od Kežmarku. I její synové a dcery, i ujo, který to všechno organizoval, ujo vždycky uměl všechno zařídit a gádžů se nebál, i když mu nadávali, i když se rozčilovali a vyhrožovali, že na ně pošlou žandáry. Nejdřív se na ni chodili dívat pod okno, celá rodina, dvacet třicet lidí, všichni příbuzní, kteří ji měli rádi, zbudovali si tábor na trávě, na pásu trávníku pod oknem, širokém sotva metr – a když ještě mohla vstát z postele, volali na ni do okna. Nikola si ji pamatuje dvakrát: černou a pevnou, jen trochu sehnutou stářím, jak těžkým krokem vyběhne na humna a se zakloněnou hlavou volá do oblohy, křičí, dští do ní svůj vztek a hrozí jí pěstí. A drobnou, seschlou, s vypadanými vlasy, zmenšenou chorobou i vzdáleností, zdivnělou úhlem pohledu, když k ní vzhlížela od trávníku. Dívá se na starou mámu se zakloněnou hlavou, je hrozně daleko a s každým dnem, s každou novou vráskou od ní odplouvá dál a dál a dál, na křídlech nemoci, která ji zabije, se vznáší do patra a do oblohy, zmenšuje se jako kuřička. A teprv když Nikolu začnou pálit oči, pochopí, že slzy nemají kam odtékat, hromadí se jí v očích, až z nich má bahnité mláčky, a v tomhle řídkém, pálivém, bolestném bahýnku se cachtá její dítě, pokračování, následník rodu, mezi prsty na nohou má jemnou kůžičku, která ji nádherně šimrá a dráždí, ale celé je to bolavé a divné. Nikole museli vysvětlit, že je to proto, že už čtyři, možná pět měsíců nekrvácela.

Pak jednou přišla sestra, nebyla to staniční, a křičela na ně dolů, ať jdou pryč, strašně tu řvou a vyvádějí, nemůžou tu sedět celý den, to věčné řvaní a hádky a smrad z těch jejich cigaret, a toho bordelu, co po nich zbyde, nemůžou tady sedět celý den, pacienti si stěžují a ona zavolá policii, to nemůžou být zticha? Ach bože, co komu udělala, že se jí tu roztahujou cikáni. To nemůžou jít dělat bordel někam jinam? Jejich příbuzná už umřela.

Vypravili jí pohřeb, ale ne honosný, nebyla v dědině významná osoba, jen si k ní chodili pro bylinky a zaříkávání a někdy stará máma musela žebrat o jídlo, musela prosit uja, svého syna, aby je nakrmil. Vždycky byla malá, ale ne drobná, až teď se zmenšila, to s ní provedli v nemocnici, dva Nikolini bratranci hravě unesli rakev, ujo to jenom všechno zařizoval, a třetí bratranec, málo vzrostlý, kterému máry sahaly nad hlavu, jen pobíhal okolo a dělal, že i on starou mámu nese. Ta díra v ní (v nich všech! v celé rodině!), ta maličká, pohublá, scvrklá a o to hlubší díra, co po staré mámě zůstala, se brzo zaplnila dítětem, jako když lopatou házíte písek anebo zeminu. Nikola doslova cítila, jak mrtvou starou mámu (a možná i mrtvou mámu, kterou neznala, ale věděla, že ji v sobě mít musí) nahrazuje vlastním mateřstvím. Zdálo se, že i bratr a bratranci to tak cítí, i Angelika, které už bylo osmnáct, ale ještě ani jednou nerodila. Bratr, bratranci i Angelika čekali – den, dva, tři, celý týden, celé dva týdny –, až s tím dítětem doktoři něco udělají, až tohle celé nějak vyřeší. Vždycky si představovala, že z ní – z jejího břicha, z jejího středu, z její duše – vyskočí krásný, urostlý syn, měla pro něj už jméno – Marius –, protože máma byla Marika a stará máma Marie a Nikola si představovala, že chlapec vzniklý z Marie a Mariky se musí jmenovat nějak takhle, chtěla ho pojmenovat po obou svých mámách, aby i jménem zaplnil ten prázdný prostor po nich. Nebála se porodu. Představovala si, že z ní pružně vyskočí krásný syn, bude růst a růst, až bude vyšší než ona sama, a když si na ni někdo bude dovolovat, Marius ji ochrání, Marius si to s nima vyřídí, bude svou matku milovat a bude ji chránit, tak jak to brácha a bratranci nedovedli.

Místo toho z ní vyřízli děvče. A že si s tím dali hezky načas. Nikola už byla jako balón, kůži na břiše měla napnutou, že by se na ni dalo bubnovat – a taky že to brácha zkoušel, vždycky se k ní přiblížil, párkrát ji pleskl dlaní, a než se po něm stačila rozehnat, už byl pryč. (Každý pohyb jí trval čtrnáct dní, funěla a vlnila se a přelévala se u toho, byla jak velryba nebo zaoceánská loď, obrovská jako ty, co plují po Dunaji, anebo želva, co má tři sta let.) I myšlenky se jí zpomalily a Nikola si ani nevšimla, že přenáší, že by už dávno měla slehnout, do nemocnice ji museli odvézt sanitou, kola se protáčela v bahně, saniťáci nadávali, že musejí až do osady, a pak z ní museli to dítě vyříznout. Bylo nadrozměrné, takhle obrovské dítě v dědině nikdy nikdo neviděl, a starší sestra po balíčku chmátla, sotva ho přinesli z nemocnice, prohlásila, že něco takového se do Nikoly vejít nemohlo, ne, není to Nikoly dítě, je její, Angeliky, a bude to Diana, Diana Horváthová. Diana po tetě, té, co si vzala uja, a Horváthová proto, že se tak v dědině jmenoval každý druhý, takže bylo klidně možné, že otcem je některý z Horváthů.

Tenkrát taky tábořili před nemocnicí, ale jen ženy, ujo ne, ani brácha s bratranci se nepřidali, a Nikola, když už mohla vstát z postele, je vyhlížela z okna v druhém patře. Z výšky byly všechny takhle malinké. Staniční za nima křičela, že na ně vyleje kýbl sraček, kdo to má pořád poslouchat, to jejich věčný řvaní.

(Pravda ovšem je, že ony moc nemluvily. Když na to potom vzpomínala, připadalo jí, že v jejím dětství mluvil málokdo. A na ni, na Nikolu, mluvili tak málo, že se romsky nikdy pořádně nenaučila. Slovenčinu pochytila ve škole, mluvila i psala výborně – a někdy se přistihla, že ten jazyk plete i do češtiny –, ale ta řeč jí nikdy nebyla blízká. Když po letech přijela na dědinu, pletla češtinu do slovenčiny. Česky teď mluvila nejčastěji, a protože už žila dlouho v Londýně, pletla se jí čeština s angličtinou. Anglicky teda moc neuměla – copak měla čas chodit do školy? Pochytila ten jazyk až od synů, kteří ho přitáhli ze školy jako vši, které se nedaly vyčesat hřebenem, jako plíseň, kterou nešlo postříkat savem, jako prach, který by ani stará máma neuměla vybúchat metlou. Kluci teď měli vlastní tajnou řeč, které Nikola nerozuměla. Nenaučila se anglicky, ale ta řeč jí pronikla do života a do všech jazyků, kterýma mluvila. V jazycích měla zmatek, ale moc to nevadilo. S lidma, s kterýma se chtěla domluvit, se vždycky domluvila.)

Jizva se Nikole zahojila za pár týdnů a to nadmuté břicho se jako zázrakem smrsklo, jen dva varhánky na něm zůstaly, a ty byly ohromně roztomilé. Vůbec mu nevadí.

Takhle to aspoň říkal Zbyšek, když se s ní miloval, a vždycky předtím, a pokud zrovna nikam nemusel, i potom, a mačkal je v bříškách prstů, jen někdy do nich zabořil nehet, a to Nikola pokaždé v duchu zasykla, ale neřekla nic, protože tohle bylo poprvé, co si do sebe pustila chlapa, tyhle varhánky pod Zbyškovými prsty, to bylo, jako když se jí řídké, laskavé bahýnko té věčné mláčky doma přede dveřmi dotýkalo a hladilo ji, před miliony let a v jiné zemi. Protože Nikolu poslali do Čech. Doma není k ničemu, přesvědčila ji sestra, a navíc prý má hlavu na učení. To nebyla pochvala. Ve škole jí to vždycky šlo, tady ji nikdo nepotřebuje, a tak může jít do učení. Někam daleko. Všechno to zařídil ujo. Vyučila se kuchařkou.

Nenašla si tam nové kámošky. Češky se jí smály, že do všeho míchá slovenštinu. Slovenky, co taky přijely do učiliště, ohrnovaly nos, že slovenčinu nikdy neuměla, veď je z osady, hej? A kolem té skupiny cikánů, co se scházeli v růžku parku po cestě mezi učilištěm a internátem, chodila nevšímavě, vysokým krokem a s hlavou obrácenou v tak přesném úhlu, aby věděli, že o nich ví, ale nezajímají ji. Když byla ještě malá, stará máma jí mockrát kladla na srdce, ať si dá na cigány pozor: Nedá se jim věřit, jsou horší než gádžové, u těch se aspoň pozná, co jsou zač. Směla věřit jen lidem z rodiny. A tohle rodina nebyla, bůhvíodkud tihle pocházeli, vypadali snad trochu jako ona, ale mluvili docela jinak. Měli i jiné pohyby. Táhlo ji to k nim, samozřejmě. V rohu parku to vonělo podobně jako kdysi dávno doma na dědině. Kouř z balených cigaret, rum, vodka, borovička pitá v záklonu z láhve, co kolovala od úst k ústům, od kluků k holkám a zase nazpátek jako půllitrový průzračný polibek, ze kterého se vám zatočí hlava, až spadnete z lavičky. (Nikola ještě nikdy nepila, ale věděla, že alkohol to umí.) Zdupaná, rozválená tráva, špačky z cigaret, hlína, kořeny. Kořeny, které měli všichni společné, a Nikola doslova cítila, že patří k tomu trsu, trsu trávy z dávných stepí, cítila, jak ji spletence kořenů vtahují do sebe a touží se jí zmocnit. Přirůst. Slýchala češtinu, když procházela kolem – ten legrační jazyk plný samých ž, š, č a taky ou – bože, jak směšné to bylo! Ale v jejich ústech měl tenhle jazyk laskavější podtón slovenčiny, takhle mluvili v dědině někteří, co chodili robit do Prahy, do západních Čech, rubat na Sokolovsko. Teď už ale dlouho ne, šachty se zavíraly a cigáni se vraceli do dědiny a tam mluvili zrovna takhle, aby všichni věděli, že cestovali, aby všichni věděli, jací jsou světáci.

I tahle skupinka takový jazyk měla. I jejich mluvou občas problesklo jedno z laskavých slov staré mámy, některé z jejích zaklení. Byli jí zároveň blízcí a zároveň byli neznámí. Parodie na příbuzné z dědiny, vždyť ani neznali její jméno. Volali na ni česky i cikánsky. Nikola neposlouchala.

Chodila kolem té skupinky s tak přesně odvrácenou hlavou, aby věděli, že o nich ví a že ji nelákají, beztak jsou všichni Čonkové, i s těma svýma značkovýma mikinama, a holky, ty byly ještě horší, s těma svýma minisukněma, s těma svýma střevíčkama na podpatku a na kotníkách s řetízky ze zlata, to aby všichni viděli, jak jsou bohaté a jak štíhlé mají kotníky. (Tenkrát Nikolu ještě nenapadlo, že jedno s druhým možná souvisí, že právě díky štíhlým kotníkům si na zlaté řetízky vydělaly… anebo možná ne, možná si nakradly.) Bylo vidět, že prachy mají – a stejně byli Čonkové.

(Čonkovi u nich na dědině, to byla spodina, bydleli v rozpadlých chatrčích z bláta u stoky a živili se tím, co jim kdo dal, za jakoukoli práci.)

Když si jich nebude všímat, když bude mít hlavu tak přesně odvrácenou, třeba si budou myslet, že je Kubánka. Světlá míšenka. Holka, co má maminku z Ameriky a tatínka z Indie. Nelíbilo se jí být cikánka, co ani nezná romsky.

Kouzlu nočních návštěv na intru Nikola nepropadla. Ach, ten nekončící řetěz nápadníků, sunoucích se vzhůru po okapu, ach, to okno jejich pokoje, kde shodou okolností bydlely dvě vyhlášené běhny, okno pootevřené do naděje, do vzruchu, do zalykání vesmírem, do toho, čemu Jaruna s Terkou říkaly: „Ten je ze mě úplně hotovej, ty vogo, stačí písknout a von přiběhne. Všechno, vo co si řeknu, všechno mi donese.“ Ach, ty šepoty, těžké dýchání, vrzoty, skřípoty, vzdechy, vysoký huhňavý smích a pláč, pláč, pláč. Pravidelné vyšetřování, kdo do objektu přes přísný zákaz pronikl, jak se tam dostal, kdo mu pomohl, kdo je spolupachatelem.

Holky se proti ní spikly, ukazovaly na Nikolu („To tady, pane vedoucí, naše hnědočeška, pardon, chci říct naše spoluobčanka romské národnosti, za tou sem pořád někdo chodí.“), až si ji vedoucí pozval na kobereček. Klopýtala do kanclu se sklopenou hlavou, rudá až za ušima, a Jiřina s Helčou do sebe strkaly, ovívaly si nosy, jako by říkaly: Konečně se tu zase můžu nadechnout, hned je tady míň smradu, a ostatní se chechtaly, dokonce i Majda, která jí jednou půjčila řasenku.

Ředitel si to chtěl „pořádně vyříkat s touhle slečnou“, ale když pochopil, že Nikola není protřelá běhna všemi mastmi mazaná, která se jen tváří jako neviňátko, ale spíš naivní dítě, děvčátko o to opuštěnější, že nemá na to, aby o víkendech jezdilo domů, vzal si ji pod křídlo, řekl jí, ať si z hloupých řečí holek nic nedělá, jsou to husy, a dokonce ji jednou na Vánoce, když se intr zavíral, vzal domů a ona pomáhala škrábat a kuchat rybu – kapra –, a když se jeho žena vyptávala, jak slaví Vánoce „doma na vesnici“, Nikola jí to pověděla: Stoly se prohýbají pod masem a hydinou, a ano, ryby jedí taky, samé lososy a pstruhy, pstruhy z potoka, lososy z řeky, jéje, tam jich je, a máma každý rok připravuje pětadvacet kilo zemiakového šalátu, všechno sa len leskne a blýska, pokaždé vytáhnou z truhlice brokátové ubrusy a rodinné stříbro a v každém domě je dvacet návštěvníků, hraje jim k tomu primáš s kapelou a každý, i Čonka, dostane darček.

I ona si od Koželuhových odnesla dáreček: modrou sponu do vlasů. Ale nesměla se s ní chlubit před holkama, pan vedoucí Koželuh udělal něco, co by se ostatním nemuselo líbit, a když dostala dárek ona, měla by správně dostat dárek každá holka, co jich na intru bylo, včetně těch nejhorších namyšlených slepic jako Helča nebo Jiřinka.

Ne všichni Češi byli hnusní a ne všichni po ní chtěli sex. Ke Koželuhovým teď směla kdykoli, když se jí zastesklo po domově. Už k nim samozřejmě nikdy nepřišla. Styděla by se za všechnu tu nádheru, o které jim tenkrát vyprávěla. Naštěstí měla v občance falešnou adresu – ujo měl dům ve městě, a tak teď půl dědiny bydlelo u něj. Všichni, co potřebovali adresu. V dědině nebyly ulice, domy neměly čísla – a na takové místo pošťáci nechodili. Aspoň že manželé Koželuhovi nemohli nasednout do toho svého modrého favorita a objevit se v její dědině. Propadla by se hanbou.

Naučila se stydět i jinak. Skrývala blánu mezi prsty na noze, tiskla prsty k sobě, když si navlékala punčocháče, myla se vždycky v tom nejvzdálenějším koutě obrácená zády k ostatním, ale Helča její hanbu stejně zmerčila a začala troubit do světa, že mají na pokoji pterodaktyla. Chechtala se u toho tou svou roztlemenou držkou a Nikola by jí nejradši jednu ubalila, ale místo toho si počkala, až budou samy na záchodě, řekla: „Pozri, ty dylina!“ (v okamžicích rozčilení ji čeština opouštěla) a jediným šmiknutím žiletky si rozřízla kůži na předloktí, od lokte po zápěstí. „Ešte cekni a podrežem ti krk!“ procedila mezi zuby. Ještě půl dne jí pod šátkem, kterým jí to holky zavázaly – a sykaly u toho, odvracely hlavu, okatě omdlévaly –, prosakovala krev a dva dny měla horečku, ale k doktorovi by nešla ani náhodou. Bála se, že ji strčí do blázince, běločeši se přece neřežou. A pokud si přece takhle ublíží, pak je to proto, že chtějí spáchat sebevraždu, nechtějí dál žít. Nikola si ublížila právě proto, že žít chtěla. Chtěla žít a dýchat a tancovat, každý rok slavit Vánoce, vytahovat z truhlice brokátové ubrusy a rodinné stříbro. A každý den nosit na kotníku zlatý řetízek.

Na tuhle jizvu na předloktí sbalila Zbyška. To byla ještě celá zarudlá a oteklá, ale hojila se (neřízla hluboko, není blázen, i když si to o ní v intru všichni mysleli), a Nikola přece nebude chodit v mikině, když je venku takové horko, kašlala na to, chodila v nátělníku a bez podprdy, aby jí nečouhala ramínka. Zbyšek jel dlouho krokem vedle ní, když přidala do kroku, přišlápl plyn, a pak jí zablokoval cestu navoskovaným bourákem a čímsi – snad posunkem, snad pomyšlením – jí přikázal, že nesmí změnit směr. Natáhl se, aby jí otevřel dvířka (musel si v autě skoro lehnout, tak bylo obrovské). „Nastup si.“

Nikdy předtím ho neviděla. Byl to cizí chlap, o něco starší, byl to Rom, ale nebyl rodina. Měla by se mu vyhnout, to dobře věděla, vyběhnout do vozovky nebo se protáhnout po úzkém proužku chodníku vedle budovy, a doufat, že ji nepřejede. A přece nemohla udělat nic jiného než se sesunout na černou koženou sedačku, která tak krásně voněla novotou a bohatstvím a nějakou pánskou voňavkou, určitě hodně drahou, uvelebit se v ní a cudně, ale vlastně taky koketně si stáhnout sukni na stehnech o centimetr níž. Byla to ta nejpřirozenější věc na světě.

Od samého začátku Zbyška poslouchala. Důvěřovala mu a on se o ni staral. Byla to ta nejpřirozenější věc na světě.

Zbyšek ji chytil za paži a bříškem palce přejel po strupu. „Zabiju je!“ řekl a nadzvedl jí bradu, aby se mu musela podívat do očí. Jen na chviličku, hned je sklopila. Něco ji na něm přitahovalo. Cítila, jak se proměňuje v železnou šponu a celým tělem jí to cuká, nemůže se bránit, musí přiskočit k magnetu. Nebyl hezký, to ani ne, ale takový rozložitý, solidní, dalo by se o něho opřít. I vsedě bylo poznat, že není vysoký, a to Nikole vyhovovalo: byla maličká a vyčouhlí frajeři ji nelákali, tak divně se hrbili, a stejně na ně koukala jak na rozhlednu.

Zbyšek byl vysoký tak akorát, aby k němu mohla vzhlížet a nebolelo ji z toho za krkem.

„Já ho zabiju. Zmrda. Já v tomhle městě znám všechny zmrdy. Kdo ti to udělal? Zabiju ho.“

Tvářil se výhrůžně a nebezpečně na svět, který jí ublížil, a vlahým, laskavým pohledem zavadil o ni. Jistě byl mocný, skoro jako ujo, ale nechoval se tak.

A v baru pro ni neobjednal „panáka“, jak to dělávali Češi. (Nikola křičela: „Já chci colu. Colu. Jen colu.“ A oni volali na servírku: „Jednu colu s rumem – velkým rumem – tady pro slečnu.“ Pak se naštvali, když utekla.)

Zbyšek pro ni objednal colu, sám „zazdil“ do piva rum. „Sem zedník,“ řekl. „Stavitel. Stavím baráky, chápeš? Zedníci zazdívaj do piva rum.“ Zasmál se a zas jí zdvihl bradu – pořád se mu nedovedla podívat do očí, ale i za ten zlomek vteřiny v jeho zorničkách zahlédla něco nažloutlého, jako když kolem proběhne divoká kočka.

„Že sem tě tady nikdy neviděl. Ty si se schovávala! Už dlouho hledám holku jako ty. A kterápak že seš?“

Pochválil jí jméno. Moc hezké a… docela jí sluší. Znal do té doby jen jednu Nikolu. Omluvil se za svoje jméno – „Táta si přál, aby se každej syn jmenoval od Z, on sám byl Zoltán. A tak mám jednoho bráchu Zoltána, druhýho Zdeňka a na mě holt vyšlo todleto. Gádžovský jméno, viď? Táta je gádžo. Každej mi říká Marcel. Marcel. Kapíto?“

Dlouho si myslela, že se jmenuje Zbyšek – teda Marcel – Kapíto. V hotelu se zapsal jako Zbyšek Girga – Girgové, ti v dědině taky bydleli u stoky, hned vedle Čonků, i ti byli spodina. Nikola byla Polhošová, už jen to jméno by jí mělo otvírat v cikánských rodinách každé dveře, Polhoši, to byla vždycky vrchnost. (A jak vůbec přišel ke Girgovi, jestli má tátu Čecha? Šla prvně v životě s chlapem do postele, přece to nemůže být Girga.)

A tak mu v duchu dál říkala Marcel Kapíto.

Marcel na jejím těle objevil hned tři nejdůvěrnější věci: tu blanku mezi prsty u nohou – lehce jí po ní přejel bříškem palce a řekl: „Jé! Vidíš to?“ I on měl na nohou blánu – u malíčku. I když ta jeho nebyla růžová a křehce něžná, byla kožnatá a tvořila mu mezi prsty hrb, kvůli kterému je nemohl dát k sobě, dělal šlápoty jako kachna a radostně se smál její růžové kůžičce, třel ji mezi prsty a pochvaloval si, jak je jemňoučká, jako samet.

Bylo to milionkrát intimnější, než když ji hladil – tam. Snad proto, že… tamto… mělo být intimní a každý o tom věděl. Blanka na noze, to bylo tajemství, a Marcel ho objevil hned první večer. Jizva na předloktí byla pořád zarudlá, vystouplá a citlivá na omak, ale… tamto… za ty dva roky stačilo zapomenout, jestli se toho snad někdo dotýkal, jestli se do toho někdo prodral. „No teda, ty ji máš malilinkatou!“ divil se Marcel. „A tady, koukni, takové vystouplé.“ (To ještě netušila, že Marcel každou znalecky informuje, jakou ji má, i když ho o to nikdo neprosil.)

Marcel měl peníze. „Love“ – říkal tomu tím svým legračním hlasem. „Mám spoustu love, i pro tebe.“ Věděla, že jí vyznává lásku.

Když si ji odvedl do hotelu, byl to hotel, ne ubytovna. Ani kamarádův byt. Stará máma občas říkávala „žili si ako na hoteli“ – ale Nikolu nikdy nenapadlo, že by snad chtěla zajít do hotelu, natož v něm žít. Teprve když prošli otáčivými dveřmi do haly, kde bylo všechno pozlacené, pochopila, že přesně po tomhle vždycky toužila. Jen to neuměla pojmenovat.

Neměli lubrikant a Nikolu to bolelo, takové otvírání, ale zaťala zuby. Bolest je potřeba, pochopila, bez bolesti to nejde. Ten den do ní vstoupil hned několikrát. Tou blankou mezi prsty. Neodloupnutým strupem na předloktí. I tak… normálně… a potom těmi varhánky, se kterými se mazlil, když ji uspokojeně hladil po bříšku, ale nezeptal se na ně.

Nikola (Hnízdění)

Nikola držela v ruce žehličku – obrovskou, stříbrnou, napařovací, hotový rolls-royce mezi žehličkami – a užívala si vůně vzlínající ze žehlicího prkna – festovního, solidního, které se neviklalo, ať se žehličkou rozháněla sebevíc. Teď, v brzkém odpoledni, byl dům tichý, skoro opuštěný, a Nikole vůbec nevadilo, že sem z ulice doléhají zvuky projíždějících aut, útržky muziky docela cizích lidí, kteří taky žili v tomhle městě a jejichž přítomnost ji celkem příjemně uklidňovala, přestože věděla, že kdyby něco, tihle jí nepomůžou, naopak jí možná ublíží. Ve městě byla spousta zlých lidí, a přece zvuky z okolí potřebovala.

Kluci byli ve škole (Anglie je strašná, strašná, strašná! Sebrali jí je, jednoho po druhém, když jim nebyly ani čtyři roky, nic nepomohlo zapřísahání, že jsou ještě malí, chtějí být u mámy, copak jim školu nemůžou odložit? Musela je každý den vodit do preskúl, jinak by bylo zle.), chlapi v práci, Jolana někde v trapu a Olina nejspíš zalezlá v garáži, kde už zas dospávala včerejší mejdan a chlastačku, o které Nikola dobře věděla, i když to před ní tajili, ale dělala, že o tom neví, protože Marcel jel do Čech za byznysem a co s tím ona nadělá? Už před pár lety přistihla Lumíra, jak ulévá whisku pro Felixe, jejího nejmladšího – ještě mu nebylo šest –, lije ji pro něj do misky a tu mu nabízí jak psovi („Poď! Poď! No dej si! Je to dobrý! Že je to dobrý? Poď!“) – a pak se řehtá jak kretén, když Felix usrkl, rozkašlal se a do očí mu vhrkly slzy. Postěžovala si Marcelovi, když se tu zase ukázal, ale ten jen mávnul rukou, ani ji neposlouchal. „A co jako?“ ucedil rozmázle, tak jak to dělal, když mu šla na nervy. „Umřel snad na to? Musela jsi s ním do špitálu? Musí umět chlastat. Je to chlap.“ (Natáhl ruku a rozcuchal Etienna, jejich prostředního. Někdy se Nikole zazdálo, že manžel nerozlišuje, který kluk je který.)

Marcelovi vadilo, že Nikola nepije, jen na Vánoce a o narozeninách si s nima přiťukla, a ještě ji k tomu museli nutit. Byla věčně střízlivá a „všechny hlídala jako vostříž“ – a Marcelovi to šlo na nervy. Kromě ní v tomhle baráku chlastali všichni, proč zrovna Nikola musí mít něco extra, bručel Marcel, myslí si snad, že je něco víc? Jsou tady pro ni všichni hovno? Už se nepamatuje, z jaký díry ji vytáh? Co? Normálně Marcela ve všem poslouchala, ale v tomhle se zasekla. Naučila se přijmout skleničku, celý večer se s ní mazlit, občas políbit její okraj, pak vstát a ztratit rovnováhu. Stačilo jednou dvakrát škobrtnout. Ochlastové jí uvěřili, že je s nima na jedné vlně, a všechno bylo v pořádku. Lubo jí říkal, zajíkavě, s hlasitým škytáním, že: „My přece chcem jenom, aby si byla šťastná!“ Nemělo smysl jim vysvětlovat, že je – je šťastná. Nikdo jí to nevěřil, dokud se nesložila na koberec, nepředstírala, že je opilá.

A přece tu Nikola šťastná byla. Měla skvělého manžela, tři děti – samý kluky –, svou vlastní rodinu a svůj vlastní dům. Měla všechno, co by si kdy přála, kdyby se vůbec odvážila si něco takového přát.

V životě by ji nenapadlo, že jednou bude paní domu. A ne ledajakého. Dvoupatrového domu ve městě. Ona, která se celé dětství krčila po rozích rodinné barabizny! Teď už věděla, že ten dům, na který stará máma byla tak hrdá, nebyl nic než škaredá barabizna. Neomítnutý baráček z tvárnic, který ujo – určitě ujo, kdo jiný – nechal postavit napůl na smetišti. Vlastně možná dočista na smetišti, celé jejich dědině cizí říkali Osada na smetisku, anebo jenom Smetisko. Nic z toho tenkrát nechápala – jak by to mohla tušit? Dědina byla veliká, velikánská, dokud nezačala chodit do školy. Čtyři kilometry do vrchu, nejdřív po bahnité stezce, pak po prašné silničce, pak po úzké asfaltce a nakonec po státní silnici (tak tomu říkali), po okraji široké šedočerné řeky, po které se velikou rychlostí řítila auta a náklaďáky, míhaly se kolem ní jako nadrozměrní brouci, barevní, nebezpeční, a nechávaly za sebou divnou vůni, takovou tajuplnou. Vždycky když projel kolem nějaký hodně velký, Nikola na něj mávala, a pokud na ni řidič zatroubil, Nikolina duše se v závanu té zvukovůně (táhlé, tajuplné, odplouvající) roztančila jako její sukně.

Kdyby od sedmi let nechodila do školy, nevěděla by, že jsou na světě i jiné dědiny. Škola stála na kopečku mezi většími domy, než byly ty v jejich dědině, ale tyhle domy nebyly přátelské, zdály se jí takové přísné, a když se zastavila u plotu toho velkého dřevěného, co stál hned vedle školy, vylezla obrovská bába v holínkách a takové divně, jakoby pravidelně zmačkané květované sukni a křičela na ni: „Za kým jdeš? Co tady chceš? Táhni! Nic ti nedám! Nic pro tebe nemám! Taková holota!“ Obrovská bába v květované sukni ji pár dní děsila, pak si zvykla a s Marcelou, co s ní seděla v lavici, i když byla bílá, obrovskou bábu trápily: stály na ulici u plotu, dělaly, že nevidí, jak sebou v tom divném okně cuká záclona, a těšily se, až bába těžkým krokem vyběhne na zápraží a začne na ně křičet. Nesmály se jí do očí, to si netroufaly, a vždycky honem utekly, ale za rohem se pak prohýbaly smíchem. Byla to radost ze spolehlivosti věcí. Radost, že aspoň některé věci na světě fungují spolehlivě a ony nad nimi mají moc. Zastavit se u plotu obrovské báby, to bylo jako nasypat slípkám nebo donést králíkům hrst křehkého listí pampelišek. Mohli jste se spolehnout, že se slípky seběhnou jako střely a budou klovat o závod, že králíci budou roztomile krčit čumáčky a listy v nich budou mizet pravidelnou, pořád stejnou rychlostí. A když se děvče z dědiny zastaví u plotu a bude jen tak koukat, obrovská bába se vykolíbá na zápraží a začne láteřit.

Když trochu povyrostla – stačilo pár let –, přibyla jistota, že pokud si obleče vypasované tričko s pořádně vykrojeným výstřihem, minisukni a žabky, vypne prsa a projde takovým veselým, rozvolněným krokem po ulici, uslyší hvízdání, mlaskání, pochvalné výkřiky, nabídky všemožného druhu. Ale to už žila v Čechách na intru, na břiše měla dva škaredé varhánky, jak ji otevřeli, a starší sestra jí ukradla dítě. O téhle jistotě vědět nechtěla, nedělala jí dobře. A do vypasovaných triček, šortek a minisukní se strojila jen proto, aby se nelišila od ostatních, aby nebyla ničím nápadná. Stejně to nefungovalo.

V tomhle domě se mohla oblíkat, jak chtěla, mohla tu chodit třeba v noční košili, nikdo ji neobtěžoval. Všichni věděli, že je Marcelova. Netroufli si ani zadoufat, že by snad mohla být jejich. Někteří v minulém životě kradli, ne všichni byli jak beránci. Ale Marcel často opakoval, že jemu ještě nikdo nic neukrad, nikdo nic. Nikdo tak blbej se zatím nenašel.

A ona by se na ně ani nepodívala! Stejně ji měli rádi. Zbožňovali ji.

* * *

A pak se mohla spolehnout ještě na jednu věc: jak plynuly roky, byl její život čím dál tím lepší a lepší. Zpočátku z toho měla obavy: takhle to přece platí jen pro chlapy, a jenom pokud mají štěstí. Život ženských jde nahoru a dolů, nahoru a dolů, děti, porody, starosti, vaření, uklízení, starosti, porody, uklízení – a takhle pořád dokola. I když je pro ženskou vždycky lepší, když trochu zestárne a dobře si vybere snachy. Jen u chlapů jde život pořád nahoru. Nestěžovala si. Měla jistotu, že každý rok dostane od Marcela k narozeninám další zlatý šperk. Měla jistotu, že její synové ji milují, a i když musí být celý den ve škole, nakonec se k ní vrátí. A měla jistotu, že se k ní ze svých věčných výprav za byznysem pokaždé vrátí i manžel.

Měla ráda kolem sebe lidi. Teď zrovna jich měli plný dům. Bylo to príma, zvykla si. S Olinou uklízela (musela ji to naučit: jak tomu říkal Lumír, Inžinýr, objasnit jí vztah mezi smetákem, podlahou a smetím) a pořád byla pomalá jak šnek a zůstávala po ní slizká stopa, ale i tak to bylo příjemné, mít k ruce další ženskou. Co přijela Jolana, pokusila se vycvičit i ji, ale tady se nesetkala s úspěchem. V životě neviděla tak nepořádnou čůzu. Nakonec to byla ona, Nikola, kdo tady uklízel, všichni ostatní jen dělali binec. Ale ona měla ráda kolem sebe lidi, bylo to takové přirozené, jinak to neznala.

I tak jí nejvíc hověla tahle doba: hodinu po poledni, synové ve škole, chlapi v práci, Olina v hajanech, Jolana někde v trapu, Marcel – kde jinde? – za byznysem v Čechách. A ona, Nikola, třiatřicetiletá matka tří dětí, pořád drobná a pružná jako holčička, jen s pravidelně barvenými vlasy, protože v jejich rodě ženským už od dvaceti začaly rašit šedivé, s rolls-roycem všech žehliček v ruce za hromadou prádla na stole. Mohla se spolehnout, že prádla bude vždycky dost. Barák byl plný lidí.

* * *

Tenhle dům byl jako koráb, zaoceánská loď. Plul po hladině docela cizí země, chránil je před živlem jménem Anglie, který v sobě skrýval spoustu nebezpečí. A jasně, někdy se pod nima trochu zhoupl, občas je zasáhla ledová sprška vody, a oni se vší silou drželi stěžně, aby je vichřice nesmetla z paluby. Pluli si. Někdy poklidně, někdy se zmítali na vlnách Marcelových nálad, ale koráb se s nimi nepotopil. Byl spolehlivý a bezpečný.

Tenhle dům, to byl domov. Jediný domov, jaký poznala? Možná. Nebrala to takhle. Tenhle dům byl jediný. Tak jako Marcel byl jediný chlap a tři synové jediné děti. A jestli někde jinde a někdy jindy existoval nějaký jiný domov, nějaký jiný chlap a nějaké jiné děti, Nikolu to nezajímalo. To ji nemuselo zajímat.

„Ani bych ti to neradil,“ říkal jí Marcel. Ale vždycky u toho zamrkal, aby viděla, že se nemá čeho bát.

Objekt č. 358 Parallel Way
Fibbington-upon-Lye
Greater London

Na téhle adrese žili už osm let. (Nebo deset. Nebo možná jedenáct. Nikola neměla pamatováka na čas. Pamatovala si všechno podle kluků: jestli už byli na světě, jestli jim zrovna rostly – anebo už se viklaly – mléčné zoubky, jestli je musela – v tom krutě předčasném věku – vodit do preskúl. Ano, deset let to bude určitě.) A měli tady už spoustu lidí. Někteří se brzo vyměnili – prostě zmizeli a Nikola už o nich nikdy neslyšela, dokud se nevynořili z mlh jako svědkové obžaloby. Jednu – taky to byla cikánka, ale z Čech – se podařilo provdat za ilegála odněkud z Asie a ona si přišla na spoustu peněz. Karel, roztomilý a skromný starý pán, kterému bylo už přes padesát, když přijel do Anglie, a kterého měla za rodinu, i když byl bílý, si ještě s jedním Čechem založil firmu a odstěhoval se do Leedsu (občas si volali a pokaždé se prohýbali smíchy: Karel ji měl tak trochu za dceru, i když byla černá). Některým se v Anglii nelíbilo, nechytli se tu, a když je vyhodili ze dvou tří džobů, Marcel jim koupil tiket zpátky do Prahy. Prolnulo se jich tu nejmíň dvacet – byla by řekla míň, na tyhle počty neměla hlavu, a až když jí advokátka prozradila, kolik lidí svědčí proti nim, viděla, kolik jich bylo. Přitom jich v domě nikdy neměli víc než pět nebo šest. A někteří nikdy nepracovali. Nejpříšernější byla Jolana. Jenže ta patřila k Lumírovi, a tak ji nešlo vyhodit, i když by to Nikola i Marcel moc rádi udělali. Lumír a Lubor, to byla rodina. Byli bílí Češi, ale s Marcelem se znali spoustu let. Podnikali spolu. Lumír a Lubor bydleli nahoře, pod střechou v nejvyšším patře, se svýma ženskýma, pokud nějaké zrovna měli, a pokud ne, dělili se o pokoj s dalšíma, co je sem přivezl Marcel.

Jednou když šla s dětma do parku, spali na lavičce dva Češi. Byli zarostlí do špíny, pomočení, zmrzlí. A když poznala, že jsou to Češi, vzala je domů. My cikáni si přece pomáháme. Tyhle dva Čechy k tomu přibrala. Chtěla je zatím dát spát do garáže, ale Lumír řekl: „Prosim tebe, kam bys je dávala, budou spát u mě, né?“ a uvolnil pro ně celou jednu postel ve svém pokoji. Když se vykoupali (naložila je oba, jednoho po druhém, nejmíň na hodinu do vany a tu pak půl dne drhla), když se převlíkli do starých šatů, co pro ně donesla z komory, a když je Lumír odvedl k holiči, ukázalo se, že jsou to mladí kluci, málo přes dvacet, je s nima docela sranda a umějí vzít za práci. Marcel nakonec přestal remcat, že je sebrala z ulice. A to si ji prvně, když je v domě našel, trošičku podal, že je běhna. Ale k doktorovi nemusela a Kryštofa se Šímou z baráku nevyrazil.

Prostřední patro patřilo rodině. Spali tam jen ona a kluci, ve dvou pokojích – a tam jim nikdo nesměl. Do koupelny jim taky nesměli, i když by rádi. Měla to tam jak tureckej paša, říkal Lumír: rohovou vanu z růžového porcelánu, růžové kachlíčky, růžové a fialové koberečky, hromadu froté osušek, záchodové prkýnko s mušličkami a mořskými koníky, které pro ni vybral prostřední Etienne, plné police voňavých mýdel, šamponů a pěny do koupele. V téhle koupelně jí nikdo nesměl ani uklízet, uklízela si to tu sama. Každý den. Někdy i dvakrát denně. Měli dvě další koupelny – v patře nad ní i v přízemí, kam mohli všichni chodit, kdy se jim zachtělo. I ty každý den uklízela.