Copyright © Radovan Menšík, 2019

ISBN 978-80-207-1905-8

I

O rozdělených světech

ALTERNATIVY

Z toho procitnutí se nemohl probrat. Tíha nastřádaná dlouhým spánkem táhla jeho tělo dolů mezi světélkující kameny. Potácel se mezi neznámými rostlinami a ještě neznámějšími pocity prázdna a vyvrženosti. Byl posledním žijícím člověkem.

Před staletími ho zmrazili a vyslali na vzdálenou planetu podobnou Zemi. Teď se probudil, procházel se divočinou nového světa a snažil se pochopit, že nikdo, koho znal, není naživu. Na myšlenku smrti svých blízkých se pokoušel si zvyknout už před hibernací, když se s nimi loučil, vyrušovaly ho však zástupy oslavující jeho oběť. Provolávaly Patrikovo jméno, nad hlavami se jim tyčily jeho zvětšené portréty. Ještě nyní si vybavuje svůj stud, s nímž ty pocty přijímal – vždyť mu tleskali za něco, co udělá až za stovky let, dávno po jejich skonu.

Patrik si nebyl jistý, co měl přesně udělat, ale to už nebylo důležité; daleko větší význam pro něj měl svíravý pocit osamění, který přebíjel vše ostatní. Zatímco celé lidstvo dávno vymřelo, on přežil, a byl tedy jediný, kdo byl dosud sám. Kdyby ještě alespoň někdo zůstal opuštěný, kdyby ještě někdo zakoušel to ticho a vyhnanství, nebyla by jeho samota tak strašlivá, ale vědomí, že nikdo jiný už sám není, ho drtilo až k nehybnosti.

Jako by mu na bedrech ležela celá opuštěná Země. Klopýtal od čehosi, co připomínalo stromy, k čemusi, co připomínalo skály, a toužil znovu usnout (netušil, že sní, a jeho nadějí je tedy naopak probuzení). Obracel se k purpurově zbarvenému nebi, aby zavolal na duše zmizelého lidstva, ovšem jeho volání nenašlo žádnou odezvu. Patrně proto, že se obrátil k úplně jinému nebi, v cizí galaxii.

On jediný byl sám. Věděl, že s tím se nikdy nesmíří. Jediný.

Sám. Červeně podtržená samota.

Pak se probudil znovu, tentokrát doopravdy.

Že ho manželka nikdy nemilovala, se Tomáš, Patrikův otec, dozvěděl v den jejích narozenin. Datum kolem něj přešlo nepozorovaně, bez zřetelné odezvy v paměti, jako by ten den byl stejný jako všechny ostatní.

Patrik si tu scénu dokáže představit docela jasně: Alice, jeho matka, sedí v křesle se sklenicí vína a pozoruje svůj stárnoucí odraz v okenním skle. Za její tváří tma a studený vítr. Tomáš vejde do pokoje a oznámí Alici, že jde spát. Ta mlčky přikývne, ale ještě než se Tomáš vzdálí, zeptá se ho, jestli na něco nezapomněl. Otec horečně přemýšlí, obličej zkřivený úsilím, ale už je pozdě, hráz pukla a vylévající se spousty vod odkrývají, co se po léta skrývalo na dně. To opomenutí jejích narozenin muselo být jen poslední kapkou v moři polknutých křivd. Alice na něj chrlí všechny zadržené výčitky a na závěr, když už z ní většina jedu odtekla, vrhá na Tomáše tajemství, které až doteď obracela v tichosti sama proti sobě. Neřekla mu asi přímo, že ho nikdy nemilovala (Patrik si ji nedokáže takovou představit), ale že s ním nikdy nechtěla být. Zůstala s ním, protože nevěděla, jak odejít. Tomáš na ni vyděšeně zírá a vrtí hlavou. Nechce jí věřit, ale kdesi uvnitř ví, že to, co slyší, je pravda. Všechno se tím vysvětluje, zapadá do sebe. Celou tu dobu si jen něco nalhával, aby neviděl drobné rozpory v Alicině představení.

V Tomášovi vře divoká směs pocitů a výkřiků. Kulisy jeho světa se bortí, a proto musí něco rozbít; vychrstnout svůj vztek ven, aby se jím neudusil. První, co ho napadne, je udeřit Alici, ale její mrazivý pohled ho zadrží na místě. Po chvíli se otočí a běží do dílny, kde popadne sekeru. Ještě neví, co s ní bude dělat, má však alespoň tolik soudnosti, aby své šílenství nechal explodovat venku. Sotva se vypotácí do chladného večera poodkrytého světlem dopadajícím na zahradu z rozsvíceného pokoje, spatří kontury holých stromů a náhle je mu jasné, co musí zabít. Běží k lípě, pod níž Alice často sedává, a ostřím sekery se zahryzne do jejího kmene. Ozve se nepřiměřeně tupý zvuk a ze stromu odlétne jen trocha kůry. Tomáš vztekle seká dál a dál, dokud se nevyčerpá a neklesne s hlasitým pláčem do studené trávy.

Nelze říct, že ta informace zaskočila Patrika nepřipraveného. Tajemství smutku skrývaného v matčiných očích si přál rozluštit (aniž si to plně uvědomoval) celá léta. Tušil, že láska jeho rodičů je nevyvážená, že jeden dává druhému nesrovnatelně víc, ovšem že jeho matka, ta obdarovávaná, nedokázala na otcovu lásku odpovědět ani kousíčkem milostného citu, Patrik přece jen neočekával ani v těch nejodvážnějších domněnkách. Možná že její cit otupěl časem, to se přeci stává, ale že by ho nemilovala nikdy, nikdy, ani na chviličku, ani tehdy, když se rozhodli, že budou mít dítě? Co je vlastně za člověka ta žena, která Patrika porodila a vychovala…

Přízrak vonící po nedělních obědech a čistém povlečení. Maminka. A naproti ní tatínek, zlomený muž vzlykající do dlaní a řvoucí vzteky. Klamaný po všechna ta léta svého života. Na stará kolena probuzený ze snu, donucený k úpravám všech vzpomínek.

Nic nebylo takové, jaké se v tom snu zdálo. Leccos z toho naráz postrádá smysl, společné zážitky, z nichž si vystavěl své štěstí, smetla lavina jejího opožděného přiznání. Po ní pustina a počítání ztrát.

Co by tak mohl říci, aby tátovu bolest alespoň trochu zmírnil. Třeba nelhala celé ty roky, třeba lže jen teď. Ale kde se v ní vzala taková nenávist, aby si vymyslela něco takového. A co by to bylo za útěchu… Patrik netuší, jak se mluví s rodiči raněnými láskou, na to ho nikdo nepřipravil.

Za palubní deskou auta, v němž jede za rodiči, ubíhá prázdný obzor. V pátek odpoledne bývá lidí vždy nějak víc. Zaplňují supermarkety, ucpávají silnice, obsazují stoly v hospodách a restauracích. Zato v sobotu ráno, když je člověk nejvíc potřebuje, se vypaří neznámo kam. Jako by se dosud neprobudil.

Bezděky sundává nohu z plynu, aby příjezd do rodné vsi oddálil. Dům, v němž vyrůstal, tentokrát jeho úzkostný pocit samoty nezruší, naopak, umocní jej. Už totiž s rodiči nejsou nerozdělitelnou trojicí, navěky spojenou láskou, jsou pouhou dvojicí samotářů, kteří si zbyli, doplněnou tím, co z jejich náhodného setkání vzniklo.

Když zahlédne kopce rýsující se nad vesnicí, téměř se lekne. Přibližující krajina ho zbaví schopnosti nad čímkoli uvažovat. Návrat do poškozeného hnízda.

Sune se kolem prvních chalup rozprostřených po pasekách nad silnicí. Předsunuté hlídky. Cítí na sobě zvědavé oči sledující jej zpoza oken přikrytých záclonami. Znají jeho automobil i okolnosti, za nichž přijíždí. Veze s sebou jejich zvědavost a kdoví, možná i trochu toho soucitu. Motor pod kapotou tiše přede, ale Patrikovi zní jeho slabé vrnění jako běsnění dravého zvířete. Všichni ho slyší, všichni ho vidí.

Dům rodičů ještě ani nezahlédne, ale jeho napjatou, rozdělenou atmosféru vnímá už nyní.

A tady ho máme, důvěrně známé stavení. Dříve zbytečně veliký dvougenerační hrad, dnes zoufale malý domeček z karet, v němž není dostatek pokojů, aby se v nich Patrikovi rodiče nemuseli potkávat, a jehož chodby nejsou dost široké a dlouhé, aby se v nich mohli minout bez povšimnutí.

Zarachocení štěrku oznamuje jeho příjezd. Představení začíná.

MAPY

S vrznutím branky a zaklapnutím dveří se odhrne opona. Na scéně otec a syn. Vymění si pozdravy, syn s těžkými taškami v rukou, aby se vyhnul rozpačitému přivítání, kdy s otcem tápou, zda se neohrabaně obejmout, či si po chlapsku potřást pravicí. Otec poplácá syna po ramenou, načež vcházejí do zahrady.

„Tak jak se máš?“ zahajuje Tomáš konverzaci. Není to pouze úvodní fráze, chce skutečně vědět, co je u jeho syna nového. Přebít na chvíli vlastní trápení Patrikovými radostmi. Pokud se o nějakých rozhovoří.

„Ale jo, ujde to,“ odvětí Patrik. Nechce tátovi vykládat, jak to u něj všechno klape, když se otci zhroutilo všechno, v co kdy věřil, a že právě jeho trápení je jedinou smutnou událostí v Patrikově momentálním životě. A ze stejného důvodu mu nebude vyprávět ani o své stísněnosti provázející ho z postele až sem. „A co ty?“

Tomáš se zastaví a sáhne po jedné z igelitek v synových rukou. Jen aby něco udělal a nesvalil se v křečích na zem. „No to víš, stojí to za hovno,“ prohodí polohlasně, jako by ani nechtěl, aby ho syn slyšel.

Patrik přikývne, do uvolněných rukou nabere další náklad a vstoupí do domu. Za dveřmi se přivítá s Alicí, Tomáš postává venku. Alice a Patrik vejdou do kuchyně, kde roztřídí potraviny, které Patrik přivezl, a kde proběhne podobně stručný dialog, jako byl ten, jenž předtím Patrik odehrál s otcem. Pak se vrátí k autu, odkud vynosí pár pytlů cementu.

Tomáš dokuřuje cigaretu, jíž se zabavil po těch pár minut, co byl Patrik uvnitř domu s matkou. Patrikovi se nelíbí, že otec začal znovu kouřit, ale chápe ho.

Z modrého nebe čiší klid a optimismus, tam nahoře bude krásný den.

„Tak co je novýho ve vsi?“ nadhodí Patrik. Obyčejně by tím spustil příval novinek z pestrého dění ve zdejší vesnici a blízkém okolí, tentokrát dostane z táty jen pár starých historek, které už zná. Tu poslední Tomáš ani nedovypráví, přesekne ji v půli a odmlčí se. Oba vědí, že žádný ze sebezajímavějších drbů nepřehluší Tomášovu vlastní tragédii. Oči celé vsi jsou obráceny k němu a k „jeho“ ženě.

Procházejí se kolem rozkvetlých keřů a stromů, občas se u některého zastaví a vychutnají si jeho vůni. Hlasy v nich drhnou, jen stěží je oblékají do slov. Patrik si je přitom vědom, že by měl tátu vyvést z ticha, do něhož je chycen a kterého si teď v domě, kde se usilovně vyhýbá „své“ ženě, jistě užije víc než dost.

Jenže Patrik nemá ani ponětí, co by měl říct. Místo všeho, co by připadalo v úvahu, se mu na patro snad posté dere prosba o zažehnání vlastního strachu. Jestliže Alice předstírala lásku k Tomášovi, klidně mohla předstírat i lásku k Patrikovi. Nutně se potřebuje zeptat táty, zda si někdy v jejím chování vůči němu nevšiml známek chladu, falše, lhostejnosti. Patrik přece nevyváženost jejich lásky vnímal, a pokud by jeho matka nemilovala ani jeho, mohl by si Tomáš něčeho všimnout. Ale jak se má Patrik toho zdrceného muže ptát na něco takového? Jak by po něm mohl chtít, aby vyvrátil Patrikovo podezření, když je sám na rozpadnutí?

Ani jí se však zeptat nemůže. Věřil by jí jedině tehdy, kdyby mu potvrdila jeho obavy; pokud by tvrdila opak, podezíral by ji z další lži. A odpověď, které by uvěřil, slyšet nechce.

Na něco se ovšem táty zeptat musí, pohnout trochu s tím ustrnulým rozhovorem. „Už víš, jak to bude dál?“

Aniž by si to uvědomil, vypadla z něj otázka, kterou otci položil jako dítě nejméně stokrát, a poslušně zapadla do formy vyhloubené jejím častým opakováním. Pokaždé když otec Patrikovi vykládal nějakou improvizovanou pohádku, prokládal ji pauzami, v nichž se rozhodoval, jak pospojovat nitky děje, které před synem rozvětvil, a tehdy se ozýval malý Patrik s netrpělivostí v hlase a s onou otázkou. Už víš, jak to bude dál?

Ale zatímco tehdy Tomáš vždycky věděl, dnes neví. Jeho příběhy končívaly šťastně, ten skutečný, jehož byl součástí, však moc nadějí na žili spolu šťastně až do smrti neskýtá.

„Já nevím,“ odvětí Tomáš, „zatím se jen tak potloukáme domem, celí ostražití, abysme se nepotkali. Někdy mi připadá, že žiju s duchem. Slýchávám kroky, ale nikoho nevidím. Věci, který jsem položil támhle, jsou, když si pak pro ně přijdu, pryč, nebo jsou jinak. Z ledničky mizí jídlo. Je to… divný. Cos to vlastně přivezl?“

Patrik je otci za dotaz vděčný, odvede pozornost na chvíli někam jinam.

„Tak různě, hlavně nějaký jídlo. Co bylo v akci a tady neseženeš. Jako vždycky.“

„Budeš mi to pak muset ukázat, abych věděl. Máme to teď všechno rozdělený.“

„Jak rozdělený?“

„Nakupujem každej pro sebe,“ vysvětluje Tomáš, „co potřebuju, to si koupím a na nic jinýho nehrabu, protože je mi jasný, že to donesla ona. Tak abych věděl, co je od tebe.“

Patrikovi je úzko. Představa přepůlené ledničky, kde má každý své vlastní máslo, jogurt, šunku či sýr, je až příliš hmatatelná. Dosud spíš abstraktní ochlazení vztahu rodičů dostává s chladem jejich ledničky nepříjemně konkrétní podobu.

„A to jste se na tom takhle domluvili?“

„Vzniklo to tak nějak samo od sebe,“ řekne Tomáš, ale ve skutečnosti chce říci, že už od Alice nic nechce, nic, ani pitomej sýr, ani její soucit, se kterým předstírala, že ho miluje. Tolik let, můj ty bože! A tak na stole věčně okorávají Tomášovy krajíce chleba přichystané Alicí a vychládají její teplé večeře.

„Tak já vám nechám účtenku, tam to máte všechno napsaný,“ zahuhlá Patrik a je mu, jako by cosi zrazoval; ne své rodiče, ale něco mezi nimi, v co doufal, že se brzy vysvětlí, urovná a spojí.

Už víš, jak to bude dál? chtěl by se táty znovu zeptat, protože si vzpomněl, že tuhle otázku zná, a protože na ni jako dítě pokaždé dostal odpověď, která jeho hrdiny dovedla do bezpečí.

„Jo, to bude fajn, já bych si to asi nezapamatoval. Přilípni ji, prosím tě, magnetem přímo na ledničku,“ požádá ho Tomáš.

„Hm.“

Neměl by seznam nakoupených věcí nějak rozdělit? Co je pro mámu a co pro tátu? Nebo už to zvládnou sami? Sami… Dřív by tím, že něco zvládnou sami, myslel oba dva dohromady, teď sami znamená opravdu sami, každého zvlášť.

Tolik asociací a tak málo z toho lze říct nahlas.

„Dala ti za to máma nějaký peníze?“ Máma. Těžce zdolané slovo. Jistě, je to pořád Patrikova máma, ale přiznat takové označení někomu, komu nemůže přijít na jméno, bylo pro Tomáše až nelidsky náročné. Příště se bude raději držet neutrálního ona.

„Snažila se,“ řekne Patrik a mimoděk se pousměje, „ale nedal jsem se.“

Kdo by chtěl proplatit třicet stříbrných?

Tomáš a Patrik se blíží ke staré lípě, do níž Tomáš zasadil onoho osudného večera, kdy vše vyšlo najevo, několik ran sekerou.

Patrik fascinovaně hledí na odřený strom. Kdyby tu byl sám, přistoupil by k němu a položil prsty do jeho ran. Pak by snad uvěřil.

Protože přijmout tvrzení, že jeho táta, který tu schlíple stojí vedle něj, vyběhl před několika týdny se sekerou do tmy, aby se ve vzteku pokusil porazit tento statný strom, je nad Patrikovy síly. Ne že by se to tak nemohlo odehrát, ale pochopit to, splynout s myšlenkou, že jeho rodiče tonou v zoufalství a v odcizení, každý na své straně domu, to nemůže, to odmítá.

„Je krásný, jak to tady kvete a bzučí,“ pronese místo toho.

„A voní.“

„Máš mladej čich,“ poznamená Tomáš.

„Co?“ zeptá se Patrik pozvednutým obočím.

„Ten můj už je opotřebovanej,“ dodá Tomáš.

Patrik si vzpomene na film, který kdysi viděli s přítelkyní. Celé lidstvo v něm postupně přicházelo o smysly, čichem počínaje. Možná že až se budou lidé běžně dožívat dvojnásobného věku než dnes, budou z nich na konci slepí a hluší starci bez schopnosti rozeznat chutě, vůně i doteky.

I Tomáš zírá na šrámy v kmenu a kdesi v trávě okolo tuší odštípnuté kousky kůry. Kolik bolesti je zakleto do toho stromu, kolik řevu proměněného v prudké údery sekerou. Jizva na kmenu mu bude ten okamžik vyjevené pravdy neustále připomínat, bude držet Tomášovu ránu otevřenou.

„Letos se zimě nějak nechtělo odejít,“ poznamená Patrik.

„Ani přijít, je to nějaký posunutý.“

Všechno je jinak. Jedno přiznání převrátí vše na hlavu.

„Pojď se podívat na svou sekvoji, jestli povyrostla,“ navrhne Tomáš. Chce odtud Patrika odtáhnout pryč a ten není proti, přestože je zřejmé, že sekvoj bude vypadat stejně jako před dvěma týdny, kdy tu byl naposledy.

„Vypadá dobře,“ konstatuje Patrik, když k ní dorazí.

Je to vzácný kousek, Tomáš ji sem na Alicino přání vsadil krátce poté, co se Patrik narodil. Oba budou mít zanedlouho šestadvacet.

„Jo, daří se jí,“ souhlasí Tomáš a v duchu děkuje bohu, že se se sekerou nevydal sem, ale k lípě. Oba stromy byly pro Alici nesmírně důležité, zároveň však byl tento strom spjatý i s Patrikem.

Zplodil syna a zasadil strom. A opravil dům.

„Přejde to, dej tomu čas,“ zmůže se Patrik na pár slov útěchy. Čas, pomyslí si Tomáš, pouhý lidský výmysl. Ale co nás to tedy léčí? Vyhasínání paměti, v níž se ztrácí vědomí toho, jak moc jsme kdysi milovali a jak urputně jsme věřili, že nám druhý oplácí stejnou mírou lásky?

„Já už nemůžu čekat, čas je luxus, kterej si nemůžu dovolit. Bojím se, že umřu dřív, než se z toho vzpamatuju. Umřu na to její přiznání,“ řekne Tomáš.

„To ne,“ odtuší Patrik. „Vlastně mám pro tebe překvapení,“ pokračuje o něco veseleji, „akorát jsem ho zapomněl doma.“

„Tak příště,“ pousměje se Tomáš, ale je to smutný úsměv, hořký a křehký.

Vydávají se k domu. Není už kam jinam jít, vchodové dveře je očekávají.

„Půjdem dovnitř?“ zeptá se Patrik, i když je zjevné, že nikam jinam nemíří.

„Jo,“ odvětí Tomáš, i když je to to poslední, co by si přál.

Na chodbě za dveřmi nikdo, vzduch je čistý. Na Tomášovi je patrné, jak se mu ulevilo. Není připravený na setkání s Alicí pod synovým dohledem. Co by si před ním asi tak řekli… A jak by před ním mlčeli?

„Nemáš hlad? Dej si rohlík, v ledničce je určitě nějaká šunka,“ nabízí Tomáš Patrikovi, načež se zarazí. Nabízí mu Alicino jídlo.

„Ne, díky, snídal jsem.“

„To už je dlouho,“ namítne Tomáš, aby skryl, jak se mu ulevilo. „Jen si dej,“ trvá i přes to na svém, náhle přesvědčený o nutnosti ukázat, že není uražené děcko a že se neštítí ničeho, co patří Alici. Z ledničky vyndává krůtí šunku a se sáčkem rohlíků ji staví před Patrika. Počíná si při tom co nejhlučněji, aby dal Alici najevo svou přítomnost.

Patrikovi se do svačiny moc nechce (totéž měl ráno k snídani, ostatně šunku dovezl on), raději však tátovi neodporuje, kdoví co by to v něm dnes mohlo zlomit.

„Tak dík,“ zamumlá Patrik a posadí se ke stolu.

Hned si ucpe ústa prvním soustem, aby nemusel nic dodávat. Z důvěrně známých stěn sálá mrazivá cizota, opožděný odraz vzájemného vyhýbání se Patrikových rodičů. Patrik lapá po slovech, ale jsou pro něj nedosažitelná, jako by byla zakletá do jiného jazyka.

Kdyby skutečně prospal tisíce let, aby v daleké budoucnosti splnil jakýsi úkol tak jako ve svém posledním snu, nezapomněl by za tu dobu řeč a spolu s ní všechno, co kdy znal?

Třeba by ho sny provázející jeho umělý spánek dokázaly v jazyce udržet. Možná by byly nastavené tak, aby si v nich opakoval své znalosti a případně aby získával znalosti nové. Nebo by mu sny opakovaly jeho vlastní život, celé uvědomované dětství, dospívání a osamostatňování se, jeho zážitky a učení se, vrůstání do světa, všechno od prvních vzpomínek přes první milostné zkušenosti až po zmrazení. Dvacet tři let jeho existence (z prvních tří let mu žádné vzpomínky nezůstaly) by mu v představách běželo ve zkrácené verzi (vytvořené jeho pamětí) pořád dokola i s opakujícími se sny. I v tomto dlouhém řízeném snu by usínal a probouzel se, ale jediným opravdovým spánkem by byl ten umělý.

„Jen se najez, ať máš sílu na kopání,“ pobízí Patrika táta. Tomáš se rozhodl postavit u brány místo plotu zídku, potřebuje proto vyhloubit základy. Alespoň se něčím zaměstná. A nechce, aby k němu a Alici bylo tolik vidět.

Nechceš čaj nebo kafe, ne, fakt ne, měl jsem ráno. Tentokrát na něj otec nenaléhá.

Patrikovi je jasné, že pobyt uvnitř domu je pro Tomáše nesnesitelný, že jen trne, kdy se na schodech objeví Alice a přiblíží se k nim. Proto se svačinou spěchá, aby se už mohli pustit do kopání. Ani on nestojí nijak zvlášť o to být přímým svědkem nepřátelství rodičů.

Po krátkém intermezzu uvnitř se otec se synem vrací na zahradu, převlečení do pracovního. Z kůlny vytáhnou náčiní a zamíří k mělké jámě, kterou Tomáš vykopal den předtím. Patrika ovane povědomá vůně zeminy.

Jeden se ohání krumpáčem, druhý nakládá hlínu do stavebních koleček a odváží ji do propadlého rohu zahrady. Občas se prohodí. Moc toho při tom nenamluví, pouze to nejnutnější, ale tentokrát je absence slov přirozená, vystlaná oddechováním a hekáním jejich fyzické námahy. Bok po boku se zakusují do půdy, otec a syn, sehraní v pohybech, soustředění na práci. Oběma je nyní trochu volněji, nemusí kroužit kolem toho, jak to teď s Alicí a Tomášem vypadá; předmětem jejich zájmu je zvětšující se díra v zemi. Postupně do ní pohřbívají svou rozpačitost, smutek ubíjejí tupým ostřím krumpáče a ohryzanou špicí lopaty.

Snad se to brzy spraví, zadoufá Patrik, když odpočívá opřený o lopatu a sleduje tátova ohýbající se záda. Tomášova lopata často mine cíl a místo do koleček vysype Tomáš hlínu na zem.

„Nechceš si odpočinout?“ zeptá se ho Patrik. Otec zavrtí hlavou.

Kdyby byl Patrik vážně vybrán ke zmrazení a k vykonání nějakého úkolu a jeho mozek měl být udržován ve formě neustálým opakováním vlastního života, znamenalo by to, že by musel nynější dusivé návštěvy rodičů absolvovat třeba stokrát.

A nemohl by z toho ven. Je-li něco ještě nepřijatelnějšího než myšlenka na to, že člověk žije jen jednou, pak je to myšlenka, že žije nesčetněkrát pořád dokola ten samý život.

Nestane-li se mu tedy něco tak krásného, aby v takové opakování začal doufat. Možná bude stačit pouze zestárnout a přání prožít vše znovu přijde samo od sebe. Navzdory všem tragédiím, bolestem, pádům, úzkostem, šokům, trapasům a smutkům. Navzdory všem ztrátám, a dokonce kvůli nim, protože v zopakovaném životě to, co jsme ztratili, získáme zpět.

Od domu zazní pozvánka k obědu. Patrik koukne na tátu, ten se dál rýpe v zemi. Teprve po chvíli mu Tomáš pohled vrátí a utrousí: „Jen běž, běž se najíst.“

„A co ty? Ty nebudeš?“

„Já si pak dám něco jinýho.“

Patrik tátu nepřemlouvá, tuší, že by to k ničemu nebylo. A i kdyby ho přemluvil, co pak? Máma na jedné straně, táta na druhé, Patrik mezi nimi, v zemi nikoho, to tak, nechte si zajít dobrou chuť.

Přesto se Patrik v půli cesty zastaví, otočí se a řekne směrem k otci: „Určitě?“

Tomáš přikývne a mávne rukou, aby Patrik neměl obavy a šel se v klidu naobědvat.

A Patrik tedy jde, už se neohlíží, přelaďuje se na setkání s mámou, ovšem v doznívajících dojmech z otcovy blízkosti se ještě nesměle ozve otázka, co by na nabídku zopakování celého života řekl jeho stárnoucí táta. Zda by o to stál navzdory všem ztrátám.

STROMY

Pokud si Patrik dobře vzpomínal, v jeho nejbližším okolí se neodehrával žádný čistý příběh lásky, bez šrámů, rozčarování, pochybností či zrady. Možná že taková je láska vždy, udržitelná pouze s kompromisy.

Je si toho máma vědoma? napadá Patrika. Třeba je jen zklamaná nedokonalostí lásky k Tomášovi a zaměňuje její nedostatky za absenci. Třeba Tomáše přece jen milovala, ale sama o tom neví, protože si představuje, že skutečná láska je nekonečné šílení citů a vášně.

Uspávala-li Patrika Alice, vyprávěla mu pohádky kopírující děj svých oblíbených oper. Do spánku ho tak vyprovázely příběhy té nejčistší lásky. Neříkala mu tím už tehdy, že jen taková láska, pro kterou se víla vzdá své nesmrtelnosti, tak jako v Rusalce, je jedinou láskou, k níž se lze přimknout celým svým životem? Držela se těch slavných příběhů v očekávání, že pokud tyto příběhy mohly být zhudebněny, mohly by být také prožity. Ne se stejnou zápletkou a pointou, ne s dialogy podepřenými hudbou, avšak s podobnou intenzitou, zaslepeným odhodláním a vzdorem vůči nepřejícímu osudu.

Patrik Alici podezíral, že pod vlivem hrdinů z oper toužila po lásce, kvůli níž by byla schopna leccos obětovat, ba že po oběti přímo prahne, aby mohla tím, čeho se pro lásku vzdává, podtrhnout její význam. Říct tím gestem: Podívejte se, jak se milujeme! Namalovat takto před očima druhých svůj cit do vzduchu.

Zrekapitulovala-li ovšem svou malou historii, musela nutně dojít k poznání (Patrik doufá, že mylnému), že neměla možnost pro lásku něco obětovat a že jediné, co kdy obětovala, byla právě láska.

Patrik otálí před jídelnou a pozoruje tmavou siluetu matky načrtnutou před oknem. Ta po chvíli vytuší jeho přítomnost, usměje se na něj a přejde ke stolu.

„Co táta?“ zeptá se a odsune židli.

„Ještě kope, nají se prý později,“ odpoví Patrik a zopakuje matčiny pohyby.

Oba se posadí a napijí se.

„Doufala jsem, že aspoň dneska by mohl…“ Alice větu přeruší, ne, nemůže mu nic vyčítat.

„Dobrou chuť,“ řeknou zároveň.

Třetí talíř odpočívá netknutý vedle Patrika, oběť bohům.

Zvonění příborů, vylovené věty vyslovené poloplnými ústy v pauzách mezi žvýkáním a polykáním.

Co kdyby tátova odpověď zněla ne? Co kdyby se ho Patrik vážně zeptal, zda by raději opakoval svou existenci, přesně takovou, jaká byla, neustále znovu a znovu, než aby se odevzdal nicotě, a táta by řekl, že radši tu nicotu, protože v ní aspoň nic nebolí? Co když si podobu toho, jak to bude po smrti, můžeme zvolit a on by si místo opakování vybral pouhé nic jen kvůli osobě, jejíž oběd teď Patrik spořádává?

Ta představa vezme Patrikovi poslední zbytky chuti k jídlu.

Odloží talíř a s povzdechem se opře.

„Ty už nebudeš?“ podiví se Alice. Sekanou má přece rád, dělala ji speciálně kvůli němu.

„Už nemůžu, jsem plnej,“ řekne Patrik a demonstrativně se chytí za břicho.

„Tak to si asi nedáš ani dezert, co? Tiramisu, dýňové, dělala ho poprvé.“

„Až později.“

„A kafe?“

„K dezertu.“

Je to fér: půlku obědu snědl – tím se přiklonil k mámě; druhou půlku nechává ležet na talíři – tím se přiklání k tátovi. Přestože Alici vyčítá, co provedla tátovi, nechce si mezi rodiči vybírat. Má je rád oba, bez ohledu na jejich prohřešky. Kdyby měl sourozence, rodiče by je určitě měli rádi úplně stejně, ani on tedy nehodlá upřednostňovat jednoho před druhým.

Ostatně za svůj život vděčí právě mámině nerozhodnosti. Nebýt jí, nikdy by nebyl počat. Alice i Tomáš by si našli jiné partnery a s nimi by zplodili jiné děti.

A naopak, možná kdyby nebylo jeho, přiznala by se Tomášovi mnohem dříve, ještě by mohli leccos stihnout po svém. Třeba kvůli Patrikovi Alice všechny ty roky lhala, aby mu vytvořila pevnou iluzi láskyplného domova.

Často zapomínal, že tou lží trpěla především ona sama, protože pouze ona o ní věděla. Dlouhé minuty přetvářek pospojované do dnů, měsíců, do druhé poloviny života. Nosila si to tajemství z pokoje do pokoje, od jednoho večera k druhému. Kolikrát se asi musela zasnít nad jiným osudem, kolik přání v sobě udusila… Ošidila Tomáše o možnost být milován, ale sama sebe připravila o možnost milovat. Všechno, co mu způsobovala, dělala s dvojnásobnou krutostí i sama sobě, při plném vědomí. Není divu, že to nakonec nevydržela a pravdu vyvrhla ven. Bohužel to přišlo příliš pozdě, v době, kdy její přiznání mohlo napáchat už jen škodu.

Přece jen tedy dostala možnost obětovat se pro lásku, přece jen poznala, jaké je to milovat. Pro rodičovskou lásku obětovala tu milostnou. Jen svou oběť nemohla vystavovat na odiv.

Možná.

„Chutnalo ti aspoň?“ zajímá se Alice.

„Jasně, sekaná mně chutná vždycky,“ řekne Patrik. Máma ví, že tímhle jídlem ho nikdy nezklame, proto ho také určitě přichystala. Ne aby ho přetahovala na svou stranu, ale protože ho má ráda, doufá Patrik.

„Vážně už nebudeš?“ ptá se Alice a natahuje ruku k Patrikovu talíři.

„Nebudu, fakt,“ odvětí Patrik, načež talíř odsune z matčina dosahu. „Já to odnesu.“

Patrik vstane, Alicin talíř vsune pod svůj a teď nejistě hledí na Tomášovu netknutou porci.

„Ještě to tu nech,“ řekne Alice, „třeba si to pak ohřeje.“

Ani jeden z nich tomu nevěří, ale oba se mlčky shodnou, že to rozhodnutí bude lepší nechat na otci.

Na kávu se přesunou do zimní zahrady. Mezi zelenými listy pokojových rostlin stoupá pára z hrnků, mezerami v pootevřených roletách proudí dovnitř pruhy slunce.

Pomalu se odvíjející rozhovor vystlaný usrkáváním horkého nápoje. Jak se má Stela, celkem dobře, dlouho se tady neukázala, má teď hodně práce, klape vám to, jo, všechno je v pohodě, to ráda slyším, jo, taky jsem rád.

„Na pár minut se natáhnu, ať strávím oběd a můžu jít zas kopat,“ oznámí Patrik po posledním doušku a odebere se do svého pokoje, kde se položí na starou postel.

Z přízemí se ozvou otvírané dveře. Kroky, zabouchnutí. Zavrzání židle, cinkání příborů a lahvového piva. Dříve by to, že se jeho otec přišel naobědvat, poznal z hlasů rodičů, teď to odhaduje podle zvuků, kterými Tomáš svůj příchod doprovází.

A další kroky, lehčí, ale mnohem blíž. A po nich krátké zaklepání.

„Jo?“ zazní Patrikovo pozvání.

Ve dveřích se objeví Alice. Už se chystá vstoupit dovnitř, pak ale, jako by si to rozmyslela, zůstane stát mezi veřejemi.

„Chtěla jsem jenom…“

Sotva začne, neví, jak pokračovat. Neposedná slova jí skáčou před očima a nedají se pochytat.

Alice za sebou zavře dveře a popojde dál do pokoje.

„Měl bys vědět… Chtěla jsem, abys věděl, že… že to, že jsem nikdy neměla ráda tvýho tátu tak, jak… jak jsem ho mít ráda měla, neznamená, že bych tebe… taky neměla tak ráda… Teda chci tím říct, že tobě jsem nikdy nelhala, chápeš?“

Patrikovi se rozbuší srdce. Strop nad ním divoce pulzuje, peřina pod ním hoří a v uších mu kromě matčiných slov hučí moře.

„Asi jo,“ vzmůže se Patrik na odpověď. Měl by se alespoň zvednout na loktech a podívat se na ni, ale leží dál jako přikovaný.

„Chtěla jsem jenom, abys to věděl,“ dodá ještě Alice, načež se vzdálí.

Po zbytek dne musí Patrik na ten krátký rozhovor s matkou myslet. Opíjí se jím a zároveň je mu z něj těžko.

Vedle otce, s nímž až do setmění hloubí díru do země, si připadá jako zrádce. Ale když se jeho oči střetnou s matčinýma, je mu ještě hůř. Neměl ji nechat odejít jen tak, bez trochy citu na cestu. Měla to snad být pomsta za tátu? Vždyť Patrik se má spíš za zrádce než za mstitele. Hádá se to v něm a vře, krumpáčem drtí zemi, jako by chtěl jeho ostřím rozštípat planetu.

Zatímco rodiče se před ním okázale ignorují, obě půle, z nichž byl vystavěn, jedna po matce, druhá po otci, v něm bojují o nadvládu. Ale pak je v něm ještě cosi třetího, jen jeho, síla, která drží obě znepřátelené části u sebe a domlouvá jim.

Čím víc se večer přibližuje k vesnici, tím jsou Tomášovy a Patrikovy pohyby unavenější a díra pro základy zídky hlubší, širší a delší. S mihnutím prvního netopýra oba muži odkládají své nářadí a s úsměvem si podávají mozolnaté ruce. Tátův pevný stisk a potřesení pravicí z Patrika setřásají pocit viny až do posledního smítka. Ještě se musí stavit za mámou.

Najde ji sedět v kuchyni u balíčků s jídlem, které mu nachystala.

Nepojedeš až ráno, nemůžu, jak to, máme se Stelou něco naplánovanýho, tak si vem aspoň chleba s něčím, nemám hlad, udělám ti vajíčka, tak dobře, jak je chceš, to je fuk, co třeba naměkko, tak jo, dík.

Než pojede, musí Patrik vyřídit ještě jednu věc. Jenže netuší, jak přejít od vajíček k tomu, co chce sdělit.

„Jaks mi dneska říkala, žes mně nikdy nelhala…“ začne jakoby mimochodem.

„Co?“ zeptá se Alice a položí hrnec s vodou na sporák.

Patrik váhá, bojuje sám se sebou. Jestli je pro něj tak těžké někomu říct, že ho má rád, pak by se neměl až tak divit, že jeho mámě trvalo přes třicet let, než dokázala říct opak.

Z přemáhání sebe sama ho vysvobodí vyzvánění mobilního telefonu. Natáhne se pro něj a podívá se na displej.

„To je Stela,“ oznámí a s telefonem přitisknutým k uchu vyběhne ven.

„Pozdravuj ji!“ zvolá za ním Alice. „A moc to neprotahuj, vajíčka budou hned!“

Patrik na Alici mávne, že rozumí, a přijmutím hovoru se přenese o desítky kilometrů jinam.

Alice se na něj pár vteřin dívá, jak popochází s telefonem po zahradě, načež stočí pohled k vroucí vodě a přemýšlí, co jí to chtěl Patrik asi říct a proč předstírala, že ho neslyší.

ALTERNATIVY

Chvění automobilu v prstech a dlaních svírajících volant, stromy vrhané do tmy za ním. Metry osvětlené reflektory, polykané jízdou. Bílá dělicí čára je lano, po němž šplhá ze starého domova do nového. Poklidný zvuk motoru přerušovaný nerovnostmi silnice.

Patrik mírně ohýbá směr jízdy a myšlenek. V houstnoucí noci před sebou vidí zmučenou tvář svého otce.

Snad je kromě tohoto světa ještě nějaký jiný, takový, kde táta nemusí přehodnocovat nejkrásnější část svého života. Takový, kde si máma nechala své tajemství pro sebe, nebo takový, kde jeho máma žádné tajemství nemá (nebo alespoň ne tak velké), protože se s tátou mají rádi a jeden druhému oplácejí lásku, kterou dostávají.

Mít tak dalekohled, jímž by dohlédl do takového vesmíru… Jenže svět, kde by se jeho rodiče milovali, je, zdá se, ten nejvzdálenější ze všech světů.

Jak by taková alternativní realita mohla vůbec někdy vzniknout? Vždyť Alice se v sobě snažila najít lásku k Tomášovi od chvíle, kdy ji poprvé políbil, a přestože ji hledala tvrdošíjněji než odvahu k opuštění Tomáše, nikde, v žádném zákoutí svého srdce ji nenašla. Patrikův otec byl jediný muž, o němž Alice mohla s jistotou tvrdit, že by ho nikdy nemohla milovat – protože jeho jediného se opravdu milovat pokoušela.

Ne, vesmír, kde by Patrikovi rodiče byli neoddělitelnou součástí svého vzájemného štěstí, nebyl možný. Těžko si představit tu samou Alici, která v sobě po léta dusila touhu zmizet, jak je Tomášovi náhle bezvýhradně oddaná a jak ho zahrnuje něžnostmi ne proto, aby se neprozradila, ale protože to sama chce. Patrik ví, že taková verze se nikde uskutečnit nemohla – a pomalu si to přiznává.

Oslepující oči protijedoucího vozu mu připomenou, jak málo aut tu potkává. Kraj připomínající vypouštěný bazén, lidé odtékající do měst. Chapadla samoty z nedávného snu číhající v křovinách podél cesty.